Номер провадження: 22-ц/813/2464/26 
Справа № 522/11920/25
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.02.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.
за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 , законним представник якого є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів, відшкодування моральної шкоди, заподіяної дитині, на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси про відмову у забезпеченні позову, постановлену під головуванням судді Абухіна Р.Д. 27 жовтня 2025 року у м. Одеса, -

встановила:

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться вищевказана цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , законним представником якого є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів, відшкодування моральної шкоди, заподіяної дитині.
Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 05.06.2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову було відмовлено.
23.10.2025 року до суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, у якій заявник просив заборонити відчуження належного ОСОБА_3 нерухомого майна, а саме 411/1000 частин квартири АДРЕСА_1 .
Вимоги заяви обгрунтовані тим, що з листопада 2021 року ОСОБА_3 мешкає за межами України, що підтверджується договором оренди квартири у Сербії. Відповідачка не має в Україні роботи та заробітної плати, на яку можливо б було звернути стягнення. З 21.05.2021 року вона є власником 411/1000 частин квартири АДРЕСА_1 . З 27.09.2022 року на зазначену квартиру був накладений арешт в рамках іншої судової справи. Таким чином, відповідачка не мала можливості відчужити або у інший спосіб приховати своє нерухоме майно від можливого стягнення за рішення суду. Після розгляду справи № 522/11039/22, в межах якої був накладений арешт, ОСОБА_3 зняла арешт з нерухомого майна. Виходячи з наведеного ОСОБА_1 вважав, що зараз виникла та існує реальна загроза утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову і невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити виконання рішення суду та ефективний захист порушених прав.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.10.2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову було відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 надав докази того, що існує реальна загроза утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки відповідач не знаходиться в Україні, не має в Україні постійної роботи та заробітної плати, на яку б можливо було звертати стягнення. Відповідач мешкає у Сербії, де в неї також відсутнє майно або доходи, на яке можливо було б звернути стягнення.
Всі вказані факти, на думку апелянта, свідчать про наявність реальної загрози утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Сторони про розгляд справи на 24.02.2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився ОСОБА_2 
20.02.2026 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та її представника. 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно з ч. 1 та 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У ст. 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, перелік яких не є вичерпним.
Згідно ч. 3 ст. 150 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності. У заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів (п. 3, 4 ч. 1, ч. 5 ст. 151 ЦПК України).
Отже, від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений ст. 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суди повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби ст. 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника. Близькі за змістом висновки викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12.05.2020 року у справі № 910/14149/19, від 13.01.2020 року у справі №922/2163/17.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №381/4019/18.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12, 81 ЦПК України).
У даному випадку, колегія суддів приймає до уваги, що з відкритих даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постановою Одеського апеляційного суду від 10.10.2024 року у справі № 522/15442/22, яка набрала законної сили, було вжито заходи забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини, стягнення аліментів на утримання дитини за минулий час, стягнення безпідставно отриманих коштів з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних, відшкодування майнової та моральної шкоди - шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження нерухомого майна, а саме 411/1000 часток квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 945505451101), належної на праві спільної часткової ОСОБА_3 .
Таким чином, вимоги про стягнення аліментів, пред`явлені ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , забезпечені у іншій цивільній справі № 522/15442/22, що виключає необхідність повторного забезпечення позову у даній справі шляхом заборони відчуження належного ОСОБА_3 нерухомого майна - 411/1000 частин квартири АДРЕСА_1 .
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 , законним представником якого є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та відшкодування моральної шкоди, заподіяної дитині, то колегія суддів зазначає, що захід забезпечення позову, про який зазначено вище, не є співмірним із такими заявленими вимогами, не забезпечить збалансованість інтересів сторін та порушить права учасників судового процесу.
З урахуванням підстав та змісту позову у справі, яка є предметом розгляду, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересам сторін, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вищевказані висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
При цьому, судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 27.10.2025 року постановлено з додержанням норм процесуального права, підстав для її скасування немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2025 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 09 березня 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе