КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 квітня 2026 року справа № 320/7309/24
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.
Суть спору: 02.08.2023 до Київського окружного адміністративного суду через підсистему "Електронний Суд" звернулась ОСОБА_1 (далі – позивач та/або ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (далі – відповідач та/або ГУ ДПС у м. Києві, контролюючий орган), в якому позивач просить суд:
- поновити встановлений законом пропущений процесуальний строк на звернення до суду;
- податкові повідомлення-рішення № 0207026-240110-2655 від 17.11.2022, № 0207027-240110-2655 від 17.11.2022, прийняті Головним управлінням ДПС у м.Києві, визнати протиправними та скасувати.
Вказану позовну заяву зареєстровано в КП "Діловодство спеціалізованого суду" 08.02.2024 та за результатами автоматизованого розподілу справи між суддями згідно із протоколом від 08.02.2024 передано на розгляд судді Кушновій А.О.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.03.2024 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу 10-денний строк з дня отримання копії ухвали суду, протягом якого позивачу необхідно було усунути недоліки позовної заяви, а саме: надати позовну заяву у паперовій формі із належним чином засвідченими доказами у паперовій формі.
11.03.2024 канцелярією суду зареєстровано заяву представника позивача про усунення недоліків позову, сформовану через підсистему "Електронний Суд" 09.03.2024.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.04.2024 продовжено ОСОБА_1 процесуальний строк, встановлений ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.03.2024, для усунення недоліків позовної заяви, - на 10 (десять) календарних днів з дня отримання копії цієї ухвали, протягом якого позивачу необхідно було надати до суду у паперовій формі для суду копії документів, що були долучені до позовної заяви в електронному вигляді, засвідчені належним чином.
07.05.2024 канцелярією суду зареєстровано та передано судді заяву представника позивача, подану через підсистему "Електронний Суд" 03.05.2024, в якій останній просить постановити ухвалу про відкриття провадження у справі, а також постановити ухвалу про виправлення описок в ухвалах суду від 04.03.2024 та від 24.04.2024, виправивши в описових частинах зазначених ухвал дату звернення позивача до суду з "02.08.2024" на "02.08.2023".
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.06.2024 відкрито провадження в адміністративній справі. Вирішено здійснювати розгляд справи одноособово суддею Кушновою А.О. за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Витребувано докази від відповідача. 
Виправлено описку в описових частинах ухвал Київського окружного адміністративного суду від 04.03.2024 та від 24.04.2024 шляхом зазначення правильної дати звернення позивача з даним позовом через підсистему Електронний суд 02.08.2023.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірними рішеннями не визначено грошових зобов`язань за спірним податком, рішення органу місцевого самоврядування про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2021 рік не доведено у порядку, встановленому законом. Крім цього представник позивача наголошує, що контролюючим органом невірно обчислено розмір податкового зобов`язання за об`єкт оподаткування – житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; не встановлення рішенням сесії Обухівської міської ради від 25.06.2020 № 1510-65-VІІ ставки податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки за класифікацією будівель та споруд найменування «приватний одноповерховий котедж підвищеної комфортності». Враховуючи викладене, представник позивача просить суд скасувати спірні рішення. 
16.10.2024 канцелярією суду зареєстровано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача наполягає на правомірності прийнятих ним рішень, та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
в с т а н о в и в :
Головним управлінням ДПС у м. Києві винесено: 
- податкове повідомлення-рішення № 0207026-240110-2655 від 17.11.2022, яким визначено ОСОБА_1 податкові зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості за 2021 рік у сумі – 10 860,00 грн (далі – оскаржуване та/або спірне рішення 1) (т. 1, а.с. 104); 
- податкове повідомлення-рішення № 0207027-240110-2655 від 17.11.2022, яким визначено ОСОБА_1 податкові зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості за 2021 рік у сумі – 6 853, 50 грн (далі – оскаржуване та/або спірне рішення 2) (т. 1, а.с. 34). 
Тут і надалі разом спірні та/або оскаржувані рішення. 
Окреслені податкові повідомлення-рішення отримані представником позивача у відповідь на запит – адвоката Гаркуші Інни Володимирівни від 08.05.2023 № б/нь відповідно до листа Державної податкової служби України від 17.05.2023 № 12081/6/99-00-06-02-02-06 (т. 1, а.с. 32). 
Не погоджуючись зі спірними рішеннями, представником позивача подано скаргу, за результатами розгляду якої рішенням ДПС України від 19.04.2023 № 9554/6/99-00-06-01-04-06 скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані рішення без змін 
(т. 1, а.с. 38-40). 
ОСОБА_1 категорично не погоджується зі спірними рішеннями, вважає їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, з огляду на що звернулась до суду з метою захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується положеннями чинного законодавства, яке діяло станом на час їх виникнення та враховує наступне. 
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі – ПК України). 
Згідно з підпунктом 16.1.14 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи (п. 36.1 ст. 36 ПК України). 
Виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк (п. 38.1 ст. 38 ПК України). 
Розділом ХІІ ПК України врегульовано податок на майно. 
Так у силу вимог підпункту 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України). 
При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України).
Згідно з вимогами підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (пп. 266.6.1 п. 266.6 ст. 266 ПК України). 
Розглядаючи кожний окремий довід представника позивача, що покладений ним в основу правових підстав позову стосовно того, що спірними рішеннями не визначено грошових зобов`язань за спірним податком, а визначено податкові зобов`язання, суд зауважує про таке. 
Згідно з підпунктом 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податкове зобов`язання та/або інше зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності та пеня. 
Відповідно до підпункту 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк), та/або сума коштів, сформована за рахунок податкових пільг, що були використані платником податків не за цільовим призначенням чи з порушенням порядку їх надання, встановленим цим Кодексом та/або Митним кодексом України. 
Наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 № 1204, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 22.01.2016 за № 124/28254, затверджено Порядок надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків (далі – Порядок № 1204), який розроблено відповідно до Податкового кодексу України (далі - Кодекс), Митного кодексу України, Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», законів з питань зовнішньоекономічної діяльності та інших законодавчих актів, згідно з якими контролюючим органам надано право визначати суми податкових та грошових зобов`язань, зменшувати (збільшувати) суми податкових зобов`язань та/або податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшувати від`ємне значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємне значення суми податку на додану вартість, застосовувати передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення вимог законодавства з питань державної митної справи, податкового та іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи.
Згідно з підпунктом 7 пункту 1 розділу ІІ Порядку № 1204 контролюючий орган визначає суму нарахування (зменшення) грошових, податкових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми податкових зобов`язань та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або податкового кредиту та/або зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, що передбачені Кодексом або іншим законодавством або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку з використанням платником податку права на податкову знижку, і складає податкове повідомлення-рішення у випадках, якщо: в інших випадках, коли надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення передбачено законом.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку № 1204 у випадках, зазначених у пункті 1 цього розділу, відповідний структурний підрозділ контролюючого органу складає податкове повідомлення-рішення за такими формами, зокрема «Ф» - для платників податків - фізичних осіб, якщо відповідно до законодавства контролюючий орган самостійно визначає податкове зобов`язання платника податків з причин, не пов`язаних із порушенням податкового або іншого законодавства (додаток 1). 
При складанні податкових повідомлень-рішень до них заноситься інформація, передбачена відповідними формами, встановленими цим Порядком.
Податкові повідомлення-рішення у випадках, визначених Кодексом, повинні містити, серед іншого суму та підставу для визначення (нарахування/зменшення) грошового зобов`язання та/або податкового зобов`язання, що повинен сплатити платник податків, та/або суму та підставу для зменшення бюджетного відшкодування та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, та/або зменшення податку на доходи фізичних осіб, задекларованого до повернення з бюджету, зокрема при використанні права на податкову знижку, та/або збільшення/зменшення суми податкових зобов`язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість, та посилання на норми Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи, відповідно до яких здійснено їх розрахунок (пп. 1 п. 3 розд. ІІ Порядку № 1204). 
Аналіз викладеного дає суду підстави дійти висновку, що Порядком № 1204 регламентовано обов`язкове зазначення у податковому повідомленні-рішенні, зокрема підстави для визначення (нарахування/зменшення) грошового зобов`язання та/або податкового зобов`язання, що повинен сплатити платник податків. 
Отже, застосування законодавцем сполучника та/або в розрізі зазначення в податковому повідомленні-рішенні понять «грошове зобов`язання» і «податкове зобов`язання» фактично вказує на дві альтернативні форми визначень сум нарахувань, які платник податків має сплатити до бюджету. 
За таких обставин, доводи представника в наведеній частині відхиляються судом як безпідставні. 
Стосовно відсутності обставин належного доведення (відповідно до порядку, встановленого законом) рішення органу місцевого самоврядування про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2021 рік, суд зауважує про таке.
Відповідно до пункту 8.1 статті 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.
Виходячи з вимог статті 9 ПК України, такий податок, як податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відсутній у переліку загальнодержавних податків та зборів.
У статті 10 ПК України, якою встановлено перелік місцевих податків, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прямо не вказаний. Натомість є податок на майно (підпункт 10ї.1.1), який складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, які визначено пунктом 7.1 статті 7 Податкового кодексу України.
Як вже було зауважено вище, відповідно до статті 265 ПК України податок на майно складається, зокрема з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки
Отже, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно з ПК України є місцевим податком.
Відповідно до пункту 8.3 статті 8 ПК України до місцевих податків належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.
Згідно з пунктом 4.4 статті 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.
Тобто, безпосереднє встановлення місцевих податків, і в тому числі податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, віднесено ПК України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.
Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також пунктом 24 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та у статті 143 Конституції України.
Відповідно до пункту 10.3 статті 10 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.
Згідно з пунктом 12.3 статті 12 ПК України, сільські селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.
Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (підпункт 12.3.1 пункту 12.3 статті 12 ПК України).
При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (підпункт 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 ПК України).
Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (підпункт 12.3.3 пункту 12.3 статті 12 ПК України).
Згідно з пунктом 12.5 статті 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 статті 12 цього кодексу.
Судом встановлено, що спірні рішення прийняті відповідачем з урахуванням рішення шістдесят п`ятої сесії сьомого скликання Обухівської міської ради Київської області «Про встановлення розміру ставок єдиного податку, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, туристичного збору на території Обухівської міської об`єднаної територіальної громади Київської області» від 25.06.2020 № 1510-65-VІІ Ш (далі – Рішення). 
Представник позивача у позовній заяві наполягає на тому, що Рішення є нечинним, оскільки порушено процедуру опублікування такого рішення, а саме замість опублікування його в засобах масової інформації, згадане Рішення опубліковано на сайті Обухівської міської ради Київської області, що підтверджується листом від 07.02.2022 
№ 6. 
Суд зауважує, що Рішення не є предметом розгляду даної адміністративної справи.
Більше того, суд зауважує, що податкові правовідносини, як окремий і самостійний вид відносин, унормовуються, насамперед, Податковим кодексом України, положення якого можуть бути змінені виключно шляхом внесення змін до нього відповідними законами України, а усі нормативно-правові акти, які входять до складу податкового законодавства України, повинні прийматися на підставі, за правилами та на виконання цього Кодексу.
Жодних бланкетних або відсильних норм права, які б встановлювали обов`язок застосування у податкових правовідносинах спеціальних правових процедур, передбачених Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», ПК України не містить.
Отже податкові відносини є окремим і самостійним різновидом відносин, урегульованих, окрім Конституції України, спеціальними актами законодавства за вичерпним і остаточним переліком, не належать ані до господарських відносин, ані до адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, про які іде мова у Законі України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». 
Оскільки процедура прийняття органами місцевого самоврядування рішень з питань оподаткування місцевими податками та зборами регламентується виключно спеціальними нормативними актами у сфері оподаткування й не охоплюється сферою регулювання актів адміністративного законодавства, то у такому випадку відсутнє регулювання і адміністративних відносин.
Суд зауважує, що за прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі також ЄСПЛ) державі, як правило, надається широка свобода розсуду відповідно до Конвенції, коли мова йде про загальні заходи економічної або соціальної стратегії ((Wallishauser v. Austria (no. 2), п. 65), а також при розробці та реалізації політики в сфері оподаткування ("Bulves" AD v. Bulgaria, § 63; Gasus Dosier-und Fordertechnik GmbH v. the Netherlands, § 60; Stere and Others v. Romania, § 51). Суд поважає позицію законодавця у таких питаннях, якщо вона не позбавлена обґрунтованих підстав (Gasus Dosier- und Fordertechnik GmbH v. the Netherlands, § 60).
ЄСПЛ також наголошує, що національні органи влади повинні приймати рішення щодо типу податку або внесків, які вони вимагатимуть сплатити. Рішення в цій галузі, як правило, включають також оцінку політичних, економічних і соціальних проблем, які Конвенція залишає у компетенції держав-учасниць, оскільки національні органи влади, очевидно, краще, ніж органи Конвенції, пристосовані для оцінки таких проблем (Musa v. Austria, piweHHA KoMiciT; Balaz v. Slovakia (yxB.); Azienda Agricola Silverfu nghi S.a.s. and Others v. Italy, § 103; R.Sz. v. Hungary, §§ 38 and 46). Внутрішній законодавчий орган також повинен визначити, що може бути класифіковано як оподатковуваний дохід, і яким має бути конкретний засіб виконання податкового зобов`язання (Cacciato v. Italy (yxв.), § 25; Guiso and Consiglio v. Italy (yxв.), § 44).
Існування правової основи у національному законодавстві саме по собі не є достатнім для дотримання принципу законності. Крім того, правова основа повинна мати певну якість, тобто вона повинна бути сумісною з верховенством права і повинна забезпечувати гарантії від свавілля. У зв`язку з цим необхідно зазначити, що, згадуючи закон стаття 1 Протоколу № 1 посилається на ту саму концепцію, на яку посилається Конвенція в інших місцях використовуючи цей термін, поняття, яке включає як нормативні акти, так і прецедентне право (Spacek, s.r.o., v. the Czech Republic, § 54; Vistins and Perepjolkins v. Latvia [BП], § 96).
Принцип законності також передбачає, що застосовні положення національного законодавства повинні бути достатньо доступними, точними та передбачуваними у своєму застосуванні (Beyeler v. Italy [ВП] § 109; Hentrich v. France, § 42; Lithgow and Others v. the United Kingdom, § 110; Alisic and Others v. Bosnia and Herzegovina, Croatia, Serbia, Slovenia and the Former Yugoslav Republic of Macedonia [ВП], § 103; Centro Europa 7 S.R.L and di Stefano v. Italy [ВП], § 187; Hutten-Czapska v. Poland [ВП], § 163).
Відповідна передбачуваність досягається, зокрема належним порядком оприлюднення відповідних актів.
Суд зазначає, що терміни оприлюднення та опублікування не є синонімами та мають різний зміст і правове навантаження.
Такий висновок підтверджує й аналіз приписів частини 5 статті 94 Конституції України, яка передбачає, що закон набирає чинності через десять днів із дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування.
Тобто термін оприлюднення має більш широке значення порівняно із терміном опублікування та включає у себе різні передбачені законом способи донесення публічної інформації, у тому числі змісту нормативно-правового акту, до відома широкого кола осіб, зокрема, шляхом його розміщення на офіційному веб-сайті відповідного суб`єкта нормотворення, опублікування у офіційних друкованих виданнях, друкованих засобах масової інформації тощо.
Що ж стосується рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та зборів, які є нормативно - правовим актом, то стосовно таких рішень як у Податковому кодексі України, так і у Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні», або буд-якому іншому акті законодавства, відсутня конкретизація способу їх оприлюднення, а також не регламентовано обов`язок опубліковувати ці рішення у офіційних друкованих виданнях та/або у друкованих засобах масової інформації відповідних рад, у місцевих друкованих засобах масової інформації.
Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що на відносини, пов`язані із порядком та способом офіційного оприлюднення нормативно-правових актів органів місцевого самоврядування, зокрема й з питань оподаткування місцевими податками та зборами, які не можуть залишатись неврегульованими, можливо поширити дію частини п`ятої статті 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні і статті 15 Закону України Про доступ до публічної інформації, якою встановлено обов`язковість опублікування нормативно - правових актів органів місцевого самоврядування на офіційному веб-сайті (у разі наявності такого інформаційного ресурсу).
За змістом статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, у тому числі нормативно-правового характеру, підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації», статтею 15 якого встановлено обов`язок оприлюднення розпорядниками своїх нормативно - правових актів невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів з дня їх затвердження. Ця ж стаття Закону України «Про доступ до публічної інформації» у імперативній формі визначає, що у разі наявності у розпорядника інформації офіційного веб-сайту така інформація оприлюднюється на веб-сайті із зазначенням дати оприлюднення документа і дати оновлення інформації.
Питання оприлюднення рішень органів місцевої влади з питань місцевого значення ЄСПЛ розглядав у справі STICHTING LANDGOED STEENBERGEN AND OTHERS v. THE NETHERLANDS (Application no. 19732/17; §§ 46-54).
ЄСПЛ погодився, що електронна комунікація між органами влади та громадянами може сприяти досягненню мети більшої доступності та кращого функціонування державної служби. Однак існує ризик, що деякі громадяни можуть залишитися поза увагою. ЄСПЛ у цій справі зазначив, що повідомлення про проект рішення та про саме рішення було зроблено лише в мережі Інтернет і що скаржник міг би оскаржити це рішення лише в тому разі, якщо він уже висловив свою думку. Проте, беручи до уваги, зокрема, високі показники інтернет-покриття в Нідерландах та факт того, що практика оприлюднення повідомлень виключно онлайн-засобами вже мала місце впродовж певного періоду, висвітлювалась у місцевих газетах на час її запровадження, ЄСПЛ встановив, що заявники не надали жодних аргументів, які могли б дозволити Суду дійти висновку про незабезпечення їх чіткою, практичною та ефективною можливістю висловити свої погляди та подати скаргу.
Судом встановлено, що Рішення відповідає вимогам підпункту 12.3.4 пункту 12.3 та пункту 12.5 статті 12 ПК України, оскільки офіційно оприлюднене Обухівською міською радою Київської області на своєму офіційному веб сайті. 
З огляду на вказане, доводи представника позивача у цій частині не можуть бути покладені в основу рішення про задоволення позовних вимог. 
Аналогічні правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 10.12.2021 у справі № 0940/2301/18. 
Надаючи оцінку твердженням позивача щодо невірного обчислення розміру податкового зобов`язання у спірних рішеннях, суд зауважує про таке. 
Так, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України). 
Згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 ст. 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку:
а) за наявності у власності платника податку одного об`єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;
б) за наявності у власності платника податку більше одного об`єкта житлової нерухомості одного типу, в тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;
в) за наявності у власності платника податку об`єктів житлової нерухомості різних видів, у тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпункту "в" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;
г) сума податку, обчислена з урахуванням підпунктів "б" і "в" цього підпункту, розподіляється контролюючим органом пропорційно до питомої ваги загальної площі кожного з об`єктів житлової нерухомості.
Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
В силу вимог підпункту 266.4.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується:
а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів;
б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів;
в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів.
Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).
Згідно з підпунктом 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України сільські, селищні, міські ради встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями).
Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.
Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів нежитлової нерухомості, встановлюються залежно від майна, яке є об`єктом оподаткування.
Відповідно до Додатка 2 до Рішення встановлено пільги, зокрема для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів та для різних видів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів. 
Матеріалами справи підтверджено, що відповідач, приймаючи оскаржувані рішення, застосував пільгу, передбачену положеннями підпункту 266.4.1 (б) пункту 266.4 статті 266 ПК України, у той час, коли, на переконання представника позивача застосуванню підлягають положення підпункту 266.4.1 (в) пункту 266.4 статті 266 ПК України. 
Перевіряючи обґрунтованість таких доводів, суд звертає увагу на те, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, який є об`єктом житлової нерухомості, загальною площею 482 кв.м., житлова площа – 148,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 та приватний одноповерховий котедж підвищеної комфортності, який не є об`єктом житлової нерухомості, загальною площею 456,9 кв. м, житлова площа – 180.7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 (т.1, а.с. 127-134). 
Тобто, з матеріалів справи судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить два житлових будинка, один з яких є об`єктом житлової нерухомості, а інший – ні. 
Суд нагадує, що відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Беручи до уваги викладене, суд констатує, що контролюючий орган, застосовуючи положення підпункту 266.4.1 (б) пункту 266.4 статті 266 ПК України діяв правомірно. 
Суд при формуванні згаданих висновків зауважує, що в матеріалах справи міститься шлюбний договір від 10.07.2019, відповідно до умов якого на праві приватної власності ОСОБА_1 належить, серед іншого квартира за адресою: АДРЕСА_4 (т. 1. а.с. 85-89). 
Суд звертає увагу, що відповідно до статті частини 1 статті 97 Сімейного кодексу України (далі – СК України) у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу.
Відповідно до частини 5 статті 93 СК України за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі – Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Суд наголошує, що відомості про зареєстроване позивачем речове право на згадану вище квартиру у суду відсутні та не відображені в витязі - Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. 
Отже, беручи до уваги викладене, суд не вбачає правових підстав для застосування до спірних правовідносин підпункту 266.4.1 (в) пункту 266.4 статті 266 ПК України, та, як наслідок формує висновок про хибність тверджень представника позивача у наведеній частині. 
Щодо помилковості обчислення податку спірним рішенням 2, суд зазначає про наступне. 
Відповідно до наявного розрахунку в матеріалах справи, суд зауважує, що податкове повідомлення-рішення № 0207027-240110-2655 від 17.11.2022 прийнято контролюючим органом щодо об`єкта нежитлової нерухомості - приватного одноповерхового котеджу підвищеної комфортності, загальною площею 456,9 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 . 
Суд нагадує, що відповідно до підпункту 266.4.1 (б) пункту 266.4 статті 266 ПК України база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується:
для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів. 
Відповідно до оскаржуваного рішення 2 зменшення бази оподаткування нежитлового приміщення на 120 кв.м. відповідачем не здійснювалось, та відповідний розрахунок податкового зобов`язання проведено з урахуванням площі об`єкта – 456,90 кв.м., розміру мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2021 – 6000,00 грн, ставки податку – 0,25% від мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2021, що становить – 15,00 грн. Отже, сума податкового зобов`язання складає: 15х456,90=6853,50 грн. 
Даний розрахунок суд вважає правомірним та таким, який представником позивача не спростований. 
Також при вирішенні спору по суті, суд залишає поза увагою посилання представника позивача на те, що у Додатку 1 до Рішення ані у розділі «Будівлі нежитлові», ані у самому Рішенні ставка податку за класифікацією будівель та споруд «приватний одноповерховий котедж підвищеної комфортності» не встановлена, з огляду на наступне. 
Наказом Держстандарту України від 17.08.2000 № 507 (діяв до 15.05.2023) затверджено та введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДУ 018-2000 (далі – Класифікатор). 
Згідно з пунктом 1 Класифікатора споруди - це будівельні системи, пов`язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт; будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устатковання, тварин, рослин, а також предметів.
До будівель відносяться: житлові будинки, гуртожитки, готелі, ресторани, торговельні будівлі, промислові будівлі, вокзали, будівлі для публічних виступів, для медичних закладів та закладів освіти та т. ін.
Судом встановлено, що приватний одноповерховий котедж підвищеної комфортності, загальною площею 456,9 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_3 не є об`єктом житлової нерухомості. 
Отже, віднесення його до категорії «Будівлі нежитлові» підтверджується матеріалами справи. 
Згідно з Класифікатором до категорії «Будівлі нежитлові» може бути віднесено клас «Інші будівлі для тимчасового проживання», який включає в себе туристичні бази, гірські притулки, дитячі та сімейні табори відпочинку, будинки відпочинку та інші будівлі для тимчасового проживання, не класифіковані раніше. 
Резюмуючи викладене, на переконання суду, відсутність в Додатку 1 до Рішення безпосередньо визначення ставки податку для класу нежитлової нерухомості «Будівлі нежитлові» такої, як «приватний одноповерховий котедж підвищеної комфортності» не нівелює відсутність обов`язку позивача сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за вказаний об`єкт. 
Отже, доводи представника позивача в наведеній частині не можуть бути покладені в основу рішення про задоволення позовних вимог. 
Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями частини 1 статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку про відповідність оскаржуваних рішень критеріям, які встановлені частиною 2 статті 2 КАС України, з огляду на що відсутні підстави для задоволення позову. 
Відповідно до частини першої статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оскільки адміністративний позов не підлягає до задоволення, відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат, у тому числі витрат на правничу допомогу. 
Керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.