Справа № 344/5087/23 
Провадження № 22-ц/4808/497/26 
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого (суддя-доповідач)  Девляшевського В.А.,
суддів:     Луганської В.М., Мальцевої Є.Є.,
секретаря     Кузів А.В.,  
з участю    представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду в складі судді Мелещенко Л.В., постановлену 03 лютого 2026 року в м. Івано-Франківську, у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування завданої майнової шкоди,
встановив :
Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 травня 2023 року позовні вимоги ПрАТ «СК «УНІКА» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди задоволено у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «УНІКА» страхове відшкодування завданої майнової шкоди у розмірі 220 812,44 грн та судовий збір у розмірі 3 525,75 грн.
Ухвалою суду від 08 грудня 2025 року прийнято до розгляду заяву представника відповідача ОСОБА_1 про перегляд вказаного рішення.
02 лютого 2026 року представник ОСОБА_1 подав до суду через систему "Електронний суд" заяву про забезпечення позову шляхом заборони державному виконавцю та іншим особам вчиняти будь-які виконавчі дії у межах виконавчого провадження № 73521235, відкритого на підставі заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 30 травня 2023 року у справі № 344/5087/23, у тому числі дії, пов`язані з оцінкою, передачею на реалізацію та реалізацією нерухомого майна відповідача, до завершення розгляду заяви про перегляд заочного рішення та набрання законної сили відповідним судовим рішенням.
Заяву мотивовано тим, що попри прийняття до розгляду судом заяви про перегляд заочного рішення державним виконавцем вчиняються активні виконавчі дії, зокрема надіслано повідомення про оцінку майна відповідача з метою його подальшої релізації, а саме 3/8 частки квартири за адресою АДРЕСА_1 . А отже, існує реальна загроза звернення стягнення на єдине житло відповідача, що може створити істотні та фактично невідворотні наслідки, тоді як законність заочного рішення наразі є предметом судового перегляду. 
При цьому вважає, що в разі реалізації частки квартири навіть у випадку скасування заочного рішення фактичне відновлення майнового становища відповідача стане практично неможливим, виникне необхідність нових судових спорів із третіми особами, що порушить принцип ефективного судового захисту.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 03 лютого 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Посилаючись на порушення норм процесуального права, представник ОСОБА_1 – адвокат Геник А.В. подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду та постановити нове рішення, яким заяву його довірителя про забезпечення заходів забезпечення позову задовольнити.
Вважає помилковим висновок суду про те, що саме по собі звернення відповідача 07 листопада 2025 року із заявою про перегляд заочного рішення від 30 травня 2023 року не може свідчити про ризик істотного ускладнення виконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову. Також не погоджується з тим, що відповідачу потрібно першочергово оскаржувати постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, результатів визначення вартості чи оцінки (чи дії державного виконавця по примусовому виконанню).
Вважає, що відповідач на підставі належних доказів обґрунтував те, що невжиття такого заходу, як заборона вчинення виконавчих дій, зумовить настання негативних і незворотних наслідків для нього. При цьому звертає увагу, що у разі реалізації частки квартири навіть у випадку скасування заочного рішення фактичне відновлення майнового становища відповідача стане практично неможливим, виникне необхідність нових судових спорів із третіми особами, чим буде порушено принцип ефективного судового захисту.
Посилається на те, що Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що забезпечення позову має застосовуватись у випадках, коли існує ризик невідновних наслідків або порушення балансу інтересів сторін. Натомість, суд першої інстанції фактично звів критерій реальної загрози виключно до факту подання заяви про перегляд заочного рішення, ігноруючи обставини, які об`єктивно свідчать про наявність такої загрози, а саме: відкриття виконавчого провадження № 73521235; вчинення державним виконавцем активних виконавчих дій; направлення повідомлення про оцінку нерухомого майна з метою подальшої реалізації на електронних торгах; те, що предметом звернення стягнення є єдине житло відповідача.
Зазначив, що заявлений відповідачем захід не спрямований на зупинення виконання судового рішення в цілому, а має виключно тимчасовий, адресний та обмежений характер і стосується лише заборони вчинення окремих виконавчих дій щодо конкретного нерухомого майна до завершення розгляду заяви про перегляд заочного рішення. Такий захід повністю відповідає природі забезпечення позову та не порушує прав позивача, оскільки не позбавляє його можливості у майбутньому реалізувати право на виконання судового рішення у разі залишення його в силі.

Правом на подання відзиву інша сторона не скористалась.

Представник ПрАТ «СК «УНІКА», будучи належним чином і завчасно повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не з`явився. Враховуючи належне повідомлення позивача, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи в зв`язку із його неявкою не вбачає.
В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав з викладених у ній мотивів.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника скаржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів і вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до задоволенняз таких підстав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положеннями частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Матеріалами справи підтверджується, що предметом судового спору є стягнення страхового відшкодування завданої майнової шкоди.
Як вбачається з виділених матеріалів справи, заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 травня 2023 року позовні вимоги ПрАТ «СК «УНІКА» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди задоволено у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «УНІКА» страхове відшкодування завданої майнової шкоди у розмірі 220 812,44 грн та судовий збір у розмірі 3 525,75 грн.
Не погодившись з рішенням суду, представник відповідача в листопаді 2025 року подав заяву про перегляд заочного рішення. 
Ухвалою суду від 08 грудня 2025 року прийнято до розгляду заяву представника відповідача ОСОБА_1 про перегляд вказаного рішення.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, представник відповідача просив заборонити державному виконавцю та іншим особам вчиняти будь-які виконавчі дії у межах виконавчого провадження № 73521235, відкритого на підставі заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 30 травня 2023 року у справі № 344/5087/23, у тому числі дії, пов`язані з оцінкою, передачею на реалізацію та реалізацією нерухомого майна відповідача, до завершення розгляду заяви про перегляд заочного рішення та набрання законної сили відповідним судовим рішенням. При цьому вказував, що існує реальна загроза звернення стягнення на єдине житло відповідача, що може спричинити істотні й фактично невідворотні наслідки, тоді як законність заочного рішення наразі переглядається судом..
Постановлюючи ухвали про відмову в задоволенні заяви, суд вважав, що сам собою факт звернення 07 листопада 2025 року відповідача до суду з заявою про перегляд заочного рішення від 30 травня 2023 року не може автоматично свідчити про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів відповідача підлягає доведенню у встановленому законом порядку. При цьому суд врахував те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів оскарження постанов державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, результатів визначення вартості чи оцінки, і такі не є предметом оскарження (чи дії державного виконавця по примусовому виконанню).
З вказаними висновками колегія погоджується.
Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (частина 2 статті 149 Кодексу).
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Частиною 1 статті 150 ЦПК передбачено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя цієї статті). 
Відповідно до частин шостої-восьмої статті 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.
Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.
Заходи забезпечення позову застосовуються виключно з метою гарантування реального виконання в майбутньому судового рішення у випадку його ухвалення на користь позивача.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Крім цього, як роз`яснено Верховним Судом України у пункті 10 указаної постанови заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, а відповідач фактично не позбавлений користуватись спірним майном за винятком відчуження такого.
При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Безпідставне застосування заходів забезпечення позову може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, колегія враховує, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача, задля забезпечення позивачу реального та ефективного виконання в майбутньому судового рішення у випадку його ухвалення на користь позивача. 
Відтак, інститут забезпечення позову спрямований на захист прав та інтересів саме позивача, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили, а отже не може перешкоджати реалізації його прав. 
Зазначене узгоджується з висновками, висловленими в постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 1512/3763/2012.
Встановлено, що ОСОБА_1 у даній справі є відповідачем, тому підстави для забезпечення позову за його заявою відсутні. Забезпечення позову є сукупністю процесуальних дій, спрямованих на гарантування виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Крім того, матеріали справи не містять об`єктивних даних про вчинення державним виконавцем дій щодо реалізації 3/8 частки квартири в АДРЕСА_1 , що належить відповідачу. У справі наявне лише повідомлення про визначення вартості цього майна, направлене ОСОБА_1 19.12.2025, тоді як відомості про виставлення майна на реалізацію на час постановлення оскаржуваної ухвали відсутні.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленої ухвали. 
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було дотримано норми процесуального права при вирішенні по суті цього питання. А отже підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського міського суду від 03 лютого 2026 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий         В.А. Девляшевський
Судді:          В.М. Луганська
Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови складено 06 березня 2026 року