П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/1684/26 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гнап Д.Д.
Суддя-доповідач - Слободонюк М.В. 
01 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Слободонюка М.В. 
суддів: Кузьмишина В.М.  Канигіної Т.С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.
16 лютого 2026 року позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив зупинити дію індивідуального акту пенсійного органу від 13.02.2026 у частині застосування понижуючих коефіцієнтів до його пенсії з 01.01.2026 до набрання законної сили рішенням суду.
Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення, не оцінено ризик істотного ускладнення ефективного захисту прав позивача, проігноровано триваючий характер порушення, а також не надано належної правової оцінки поданим доказам і доводам заявника.
10.03.2026 до суду від позивача надійшли письмові пояснення, в яких додатково акцентовано увагу на помилковому ототожненні судом критерію «ускладнення виконання рішення» із його неможливістю, обґрунтовано співмірність заявленого заходу забезпечення позову, а також підкреслено, що невжиття таких заходів призводить до подальшого накопичення заборгованості та посилення порушення права позивача.
Відповідач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до частин першої та другої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Згідно з частинами першою та другою статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Частиною першою статті 152 КАС України визначено, що заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.
Таким чином, беручи до уваги вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" в тій частині, яка стосується загальних положень застосування забезпечення позову, а також Постанови Пленуму Вищого адміністративного Суду України від 06 березня 2008 року № 2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ" розглядаючи клопотання про забезпечення позову, суд (суддя) повинен з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з таким клопотанням, позовним вимогам.
При цьому регулювання підстав та порядку забезпечення позову здійснюється в інтересах не лише певної особи, а й інших осіб учасників провадження, суспільства, держави в цілому з дотриманням критеріїв адекватності (відповідності вимогам, виключно в межах яких допускається застосування відповідних заходів; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову) та співмірності (співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів). Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 5 березня 2019 року у справі № 826/16911/18, від 25 квітня 2019 року у справі № 826/10936/18, від 26 червня 2019 року у справі № 826/13396/18, від 30 вересня 2019 року у справі № 420/5553/18, від 30 вересня 2019 року у справі № 640/868/19, від 30 вересня 2019 року у справі № 1840/3517/18, від 29 січня 2020 року у справі № 640/9167/19 та інших.
Отже, забезпечення адміністративного позову це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи визначених законом заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.
Натомість розгляд справи по суті це безпосередньо вирішення спору судом з ухваленням відповідного рішення.
Тому сам факт прийняття суб`єктом владних повноважень (відповідачем) рішення чи вчинення дій, які на думку заявника порушують його права та інтереси, не може автоматично свідчити про те, що таке рішення чи дії є очевидно протиправними і що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання майбутнього рішення суду, адже факт порушення прав та інтересів особи (позивача) підлягає доведенню у встановленому законом порядку.
Щодо наявності очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення (дій) та порушення таким рішенням (діями) прав, свобод або інтересів осіб, які звернулися до суду, то Верховним Судом у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 826/14303/ 18, від 12 лютого 2020 року у справі № 640/17408/19 та від 27 лютого 2020 року у справі № 640/16242/19 зазначено, що такі ознаки повинні, насамперед, існувати поза обґрунтованим сумнівом (beyond reasonable doubt). Тобто суд, який застосовує заходи забезпечення позову з цих підстав повинен бути переконаний у тому, що відповідне рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, визначеними частиною другою статті 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. В іншому випадку, висновки суду про наявність очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення та порушення ним прав, свобод чи інтересів позивача до розгляду справи по суті, свідчать про наперед сформовану судом правову позицію у справі.
Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на осіб, на яких поширюються. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, відповідно до ст. 150 КАС України, зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є вкрай вагомими підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі, оскільки, як вже наголошувалося вище, такі обставини підлягають встановленню та доведенню в процесі розгляду справи по суті. Тому твердження заявника про "очевидність" порушення до розгляду справи по суті є тим висновком, до якого суд ставиться з певною пересторогою, оскільки він може свідчити про правову позицію суду наперед. Відтак застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у лише виключних випадках, доведених "поза обґрунтованим сумнівом".
У заяві про забезпечення позову позивач просить суд зупинити дію індивідуального акту пенсійного органу від 13.02.2026 у частині застосування понижуючих коефіцієнтів до його пенсії з 01.01.2026 до набрання законної сили рішенням суду.
Водночас у поданому адміністративному позові оскаржуються дії відповідача щодо виплати позивачу пенсії з 01 січня 2026 року в розмірі - 32541,78грн, меншому ніж підсумковий розмір пенсії з надбавками, що складає - 46194,89 грн та з застосуванням понижуючих коефіцієнтів передбачених пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 № 1778 "Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2026 році у період воєнного стану".
Таким чином, заявлений позивачем спосіб забезпечення позову фактично спрямований на зупинення дії індивідуального акта пенсійного органу у частині застосування понижуючих коефіцієнтів, що безпосередньо впливає на розмір пенсійної виплати, який є предметом спору у даній справі. Водночас такі вимоги кореспондують із позовними вимогами щодо визнання протиправними дій відповідача з виплати пенсії у зменшеному розмірі та їх усунення.
За таких обставин застосування заходу забезпечення позову у запропонований спосіб фактично означало б відновлення виплати пенсії у розмірі, який позивач вважає належним, тобто призвело б до досягнення результату, тотожного задоволенню позовних вимог до вирішення спору по суті, що прямо суперечить правовій природі інституту забезпечення позову.
Застосування ж такого заходу забезпечення призвело б до фактичного задоволення позовних вимог до ухвалення судового рішення у справі, що не відповідає правовій природі інституту забезпечення позову та суперечить меті такого процесуального механізму.
Верховний Суд у постанові від 03 травня 2023 року у справі № 640/15534/22 вказав на те, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Доводи апелянта про те, що невжиття заходів забезпечення позову призводить до щомісячного накопичення заборгованості та ускладнення виконання майбутнього судового рішення, колегія суддів оцінює критично.
Сам по собі факт виплати пенсії у меншому розмірі, ніж той, на який розраховує позивач, не свідчить про існування реальної загрози невиконання або ускладнення виконання судового рішення у разі задоволення позову, оскільки у разі ухвалення рішення на користь позивача відповідний суб`єкт владних повноважень буде зобов`язаний здійснити перерахунок пенсії та виплату недоотриманих сум за минулий період.
Посилання апелянта на триваючий характер порушення та щомісячне формування нової заборгованості не змінює правової оцінки зазначених обставин, оскільки такі наслідки є типовими для спорів цієї категорії і самі по собі не свідчать про неможливість або істотне ускладнення виконання судового рішення.
При цьому наведені апелянтом міркування щодо необхідності запобігання збільшенню обсягу майбутнього виконання рішення суду фактично зводяться до обґрунтування правомірності позовних вимог, що підлягає перевірці судом під час розгляду справи по суті, а не при вирішенні питання про забезпечення позову. 
Щодо посилань апелянта на наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення, колегія суддів зазначає, що наведені доводи ґрунтуються на правовій позиції позивача щодо незаконності застосування понижуючих коефіцієнтів та зменшення розміру пенсії, однак такі обставини потребують дослідження та оцінки доказів у межах розгляду справи по суті.
Наявність спору між сторонами щодо правомірності дій відповідача, а також посилання на судову практику, саме по собі не свідчить про існування очевидних ознак протиправності «поза обґрунтованим сумнівом», як цього вимагає правова позиція Верховного Суду. 
Крім того, доводи апелянта про соціальний характер спірних правовідносин та залежність його матеріального становища від розміру пенсії не можуть бути самостійною підставою для застосування заходів забезпечення позову, оскільки такі обставини не свідчать про наявність передбачених статтею 150 КАС України виключних підстав для забезпечення позову.
Колегія суддів також враховує, що застосування заходів забезпечення позову має здійснюватися з дотриманням принципу співмірності та балансу інтересів сторін, тоді як у даному випадку запропонований захід фактично змінює існуючий порядок виплати пенсії та покладає на відповідача обов`язок здійснювати виплати у спірному розмірі до вирішення справи по суті, що виходить за межі допустимого процесуального втручання на цій стадії.
Таким чином, позивач не навів належних та достатніх доказів, які б свідчили про існування реальної загрози істотного ускладнення чи неможливості виконання рішення суду або про наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення у розумінні частини другої статті 150 КАС України.
Колегія суддів наголошує, що саме суб`єкт звернення з відповідною заявою про вжиття заходів забезпечення позову повинен обґрунтувати та довести існуванням передбачених статтею 150 КАС України підстав для забезпечення позову. Такий висновок узгоджується із нормою частини першої статті 9 КАС України, в силу якої розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване судове рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Головуючий	 		Слободонюк М.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Кузьмишин В.М.    Канигіна Т.С.