Справа №295/652/26
Категорія 62
2/295/1638/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:
головуючого судді - Зосименка О.М.,
за участі секретаря с/з – Хінцинської В.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою,

встановив:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просив суд встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши позивачу та відповідачу ОСОБА_2 у спільне користування житлову кімнату 5, площею 15.6 кв.м. та виділивши ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у спільне користування житлову кімнату 6, площею 11,6 кв.м. згідно технічного плану вказаної квартири, а інші приміщення (кухня, санвузол, коридор) залишити у загальному користуванні співвласників квартири. В богрунтування позову вказує, що разом з відповідачами є співвласниками вказаної квартири та з метою усунення суперечок, просить встановити вищевказаний порядок користування квартирою.
В судове засідання сторони та їх представники не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися, від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частинах по кожному, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.10).
Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 380 ЦК України).
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятними. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Згідно п.14 постанови № 20 від 22.12.1995 року Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику по справах за позовами про захист права приватної власності» можливо встановлення порядку користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов та п.6 Постанови №7 від 04 жовтня 1991 року « Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» у цьому разі окремі підсобні приміщення ( кухня, коридор, тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.
Поділ квартири в натурі, в даному випадку, є неможливим, оскільки сторонам неможливо виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири.
Згідно технічного паспорту виготовленого Житомирським обласним державним підприємством по технічній інвентаризації квартира АДРЕСА_1 є двохкімнатною,  жила площа - 27,2 кв.м., у тому числі: 1-а кімната площею 15,6 кв.м., 2-а кімната площею 11,6 кв.м., коридор 8 кв.м., балкон 1,3 кв.м., ванна кімната 2,6 кв.м., туалет 1,3 кв.м., загальна площа 47,9 кв.м.
Отже, ідеальна доля у житловій (жилій площі) складає 6,8 кв.м. на кожного співвласника, зважаючи, що інші приміщення залишаються у спільному користуванні.
Відповідно до ст.355ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно). Майно може належать особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
За положенням ч 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні
За ч. 1 ст.357ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
Право на визначення порядку користування жилим приміщенням не пов`язано з певними межами (подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 753/95/21). При встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири) з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно (постанова Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі № 761/36267/16-ц).
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, відповідно до розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року № 6-1500 цс 15.
Встановивши, що ідеальна доля у житловій (жилій площі) даної квартири складає 6,8 кв.м. на кожного співвласника, квартира є двох кімнатною, відповідачі  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є батьками позивача та ОСОБА_2 , спірні правовідносини стосуються лише встановлення порядку користування, а не розподілу майна, та можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, та враховуючи потреби літніх людей на ізольовану кімнату у зв`язку із віком, суд дійшов висновку про задоволення позову, а саме надання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спільне користування житлову кімнату площею 11,6 кв.м. і надання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у спільне користування житлову кімнату площею 15.6 кв.м. у зв`язку із неможливістю виділити у користування кожному співвласнику окремої кімнати та залишення решти приміщень (коридор 8 кв.м., балкон 1,3 кв.м., ванна кімната 2,6 кв.м., туалет 1,3 кв.м.,) у їх спільне користування.
Задовольняючи позов, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, такий у розмірі 1 331,20 грн слід стягнути в дохід держави з відповідачів по 443,73 грн з кожного. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 317, 321, 355, 356, 358 ЦК України, ст. ст. 265 ЦПК України, суд, 
ухвалив:
позов задовольнити.
Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , наступним чином:
-у спільне користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виділити житлову кімнату площею 15.6 кв.м;
-у спільне користування ОСОБА_3 , ОСОБА_4 виділити житлову кімнату площею 11,6 кв.м;
Залишити у спільному користуванні всіх співвласників: коридор 8 кв.м., балкон 1,3 кв.м., ванна кімната 2,6 кв.м., туалет 1,3 кв.м.,
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 443,73 грн. 
Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір в розмірі 443,73 грн. 
Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в розмірі 443,73 грн. 
Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляд.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочногорішення. 

Суддя О.М. Зосименко