номер провадження справи 26/56/24

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2025 Справа № 908/1634/24(908/3393/24)
м.Запоріжжя Запорізької області 

Суддя Юлдашев Олексій Олексійович, розглянувши матеріали позовної заяви
за позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю “МЕНЕЛАЙ”, код ЄДРПОУ 40673981 (69118 Україна, м. Запоріжжя, проспект Героїв Національної гвардії України (проспект 40-річчя Перемоги), буд. 63, прим. 1)  
до відповідача: ФО ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 );
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1/ Розпорядник майна, арбітражний керуючий Венська Оксана Олександрівна (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 174 від 24.04.2013; адреса: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 62, а/с 162); 2/ ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ); 3/ ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ( АДРЕСА_4 ) 4/ ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5 ); 5/ Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко Світлана Анатоліївна ( АДРЕСА_6 ) 
про визнання права іпотекодержателя

в межах справи № 908/1634/24
про банкрутство - Товариства з обмеженою відповідальністю “МЕНЕЛАЙ”, код ЄДРПОУ 40673981 (69118 Україна, м. Запоріжжя, проспект Героїв Національної гвардії України (проспект 40-річчя Перемоги), буд. 63, прим. 1)  
кредитор –  ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 ( АДРЕСА_7 ) 
розпорядник майна – арбітражний керуючий Венська Оксана Олександрівна (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 174 від 24.04.2013; адреса: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 62, а/с 162) 

Представники сторін:
від позивача – Доманський В.П. (в режимі відеоконференції)
від відповідача – не з`явився 
треті особи – не з`явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Запорізької області 25.12.2024 надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю “МЕНЕЛАЙ” до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, про визнання права іпотекодержателя, для розгляду в межах справи № 908/1634/24 про банкрутство позивача.
27.12.2024 автоматизованою системою документообігу Господарського суду Запорізької області здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, справу № 908/3393/24 розподілено судді Юлдашеву О.О.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 20.01.2025 прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “МЕНЕЛАЙ”, для розгляду в межах справи № 908/1634/24 про банкрутство позивача, відкрито провадження з розгляду позовної заяви; ухвалено розглядати позовну заяву за правилами загального позовного провадження з урахуванням особливостей, визначених Кодексом України з процедур банкрутства; підготовче засідання призначено на 25.02.2025р. о 12-30, залучено до участі у справі третіх осіб.
Цією ж ухвалою суду витребувано додаткові документальні докази по справі.
До суду надійшли наступні документи:
- 05.02.25 лист Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради на виконання ухвали суду від 20.01.25;
- 19.02.25 документи від приватного нотаріуса Кононенко С.А. на виконання ухвали суду від 20.01.25;
- 24.02.25 клопотання позивача про відкладення розгляду справи;
- 25.02.25 заява третьої особи ОСОБА_6 про розгляд справи за її відсутності.
Зазначені документи залучені судом до матеріалів справи. 
Ухвалою від 25.02.2025 відкладено підготовче засідання на 15.04.2025р. о 10-00; витребувано повторно у Відділу реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (49000 Україна, м. Дніпро, вул. Старокозацька, 58) належним чином засвідчену копію реєстраційної справи щодо проведення державної реєстрації:
- щодо внесення в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, запису про припинення обтяження, внесеного 18.08.2017 року реєстратором Покровської районної державної адміністрації Кривошей А.А., індексний номер рішення: 29377173, внесений па підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.08.2017 року, щодо квартири АДРЕСА_8 , РНОНМ1334128512101, щодо внесення в Державному реєстрі іпотек запису про припинення іпотеки, внесеного 18.08.2017 року реєстратором Покровської районної державної адміністрації Кривошей Л.Л., індексний номер рішення: 35092736, внесеного на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.08.2027 року, щодо квартири АДРЕСА_8 , РНОНМ1334128512101.
Зобов`язано відповідача надати суду відзив на позовну заяву; визнано обов`язковою явку у судове засідання представників сторін. 
Відповідач не з`явився у судове засідання. Відзиву на позовну заяву не надав. Явка сторін була визнана обов`язковою. Відповідно до ст. 202 ГПК України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами. 
У підготовчому засіданні 15.04.2025. судом були вчинені дії, передбачені ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.
Ухвалою від 15.04.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 10.06.2025 об 12-00 год.
Представник позивача у судовому засіданні 10.06.2025 підтримав позовні вимоги та просить позов задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. 
У судовому засіданні 10.06.2025 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 240 ГПК УКраїни. 
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника Позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне. 
24 жовтня 2007 року між ОСОБА_4 та Відкритим акціонерним товариством КБ «Надра» (найменування змінено на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства») було укладено Кредитний договір №8/2007/840-К/1475-Н, відповідно до умов якого, Банк надав Відповідачу кредит у іноземній валюті у розмірі 111 925,00 дол. США строком до 12.10.2027 року зі сплатою процентної ставки у розмірі 12,39 % річних.
Відповідно до умов укладеного договору ВАТ КБ «Надра» зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та платити проценти за користування ним.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №8/2007/840-К/1475-Н від 24.10.2007 року, між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Надра» було укладено Договір іпотеки №1475/1-Н, відповідно до умов якого квартира АДРЕСА_8 передається в іпотеку. 
Отже квартира АДРЕСА_8 ОСОБА_4 було придбано саме за рахунок кредитних коштів. 
17.07.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» було укладено Договір № GL48N718070_І_3 про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ КБ «Надра» відступило ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» право вимоги, зокрема до ОСОБА_4 за кредитним договором № 8/2007/840-К/1475-Н від 24.10.2007 року укладеним між ОСОБА_4 та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення, у тому числі за Договором іпотеки №1475/1-Н від 24.10.2007 року укладеним між ОСОБА_4 та ВАТ КБ «Надра».
04.06.2024 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «МЕНЕЛАЙ» було укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги, відповідно до якого ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» відступило ТОВ «МЕНЕЛАЙ» право вимоги, зокрема до ОСОБА_4 за кредитним договором № 8/2007/840-К/1475-Н від 24.10.2007 року укладеним між ОСОБА_4 та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення, у тому числі за Договором іпотеки №1475/1-Н від 24.10.2007 року укладеним між ОСОБА_4 та ВАТ КБ «Надра».
Частиною 1 ст. 512 ЦК України, визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно з ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України).
Позивачем було надано докази на підтвердження набуття права вимоги за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 8/2007/840-К/1475-Н від 24.10.2007 року укладеним між ОСОБА_4 та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення, у тому числі за Договором іпотеки №1475/1-Н від 24.10.2007 року укладеним між ОСОБА_4 та ВАТ КБ «Надра».   
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
У постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі № 3-123гс14 зроблено висновок, що «зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
За загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (стаття 598 ЦК, стаття 202 Господарського кодексу України). Перелік цих підстав наведено у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Системний аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору. Отже, сам факт закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку.
До аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 11.08.2020 року у справі № 752/26170/18.
У постанові від 26.01.2021 року по справі № 522/1528/15-ц Велика Плата Верховного Суду зробила висновок про те, що рішення суду про стягнення кредитної заборгованості не є підставою для припинення дії кредитного договору, окрім підстав визначених законом або умовами кредитного договору.
Оскільки матеріали даної справи не місять доказів на підтвердження виконання кредитних зобов`язання в повному обсязі, то на теперішній час кредитний договір №№ 8/2007/840-К/1475-Н від 24.10.2007 року укладеним між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Надра», не припинив свою дію.  
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 прийнятих на себе грошових зобов`язань з повернення кредиту, внесення необхідних платежів та сплати відсотків, Банк звертався за судовим захистом, пред`явивши позов до Шевченківського районного суду м. Києва.
Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. 
У ч.2 ст.1050 ЦК України передбачено, що у разі якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2011 року задоволені позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" до ОСОБА_4 про стягнення основного боргу за кредитним договором, відсотків та пені за користування кредитом у розмірі 1 145 881 грн. 12 коп.
Доказів повного виконання даного рішення боржником матеріали даної справи не містять.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.
Частиною п`ятою статті 2 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.
Статтею 23 Закону визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
З наявної в матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що державним реєстратором Покровської районної державної адміністарції ОСОБА_7   було припинено запис про іпотеку та обтяження на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_8 на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15.08.2017 року. 
22.08.2017 року на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 644, виданого 21.08.2017 року приватним нотаріусом ДМНО Кононенко С. А. право власності на квартиру АДРЕСА_8 було зареєстровано за ОСОБА_3 . Право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 36747831 від 22.08.2017 року, номер запису про право власності/довірчої власності: 22005617.
23.08.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кононенко С. А., зареєстрований в реєстрі за №657. Право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 36781921 від 28.08.2017 року, номер запису про право власності/довірчої власності: 22039710.
06.10.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кононенко С. А., зареєстрований в реєстрі за №775. Право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 37451278 від 06.10.2017 року, номер запису про право власності/довірчої власності: 22706757.
02.06.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_8 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Іщенко Н.Д., зареєстрований в реєстрі за №767. 
Отже кінцевим набувачем спірного майна став ОСОБА_1 
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що запис про іпотеку та обтяження на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_8 було внесено державним реєстратором 03.05.2017 року та 22.04.2016 року на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська датованого 15.08.2017 року. Тобто на дату внесення запису про іпотеку та обтяження відповідного рішення зазначене рішення не могло бути прийнято. Кріс того відповідно до відповіді від 12.04.2021 року за вих.№ Ю/Д-11649/221, наданої Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська, цивільна справа де стороною б виступала ОСОБА_4 не було зареєстровано в проваджені суду.
Доказів на підтвердження припинення Договору іпотеки №1475/1-Н від 24.10.2007 року укладеного між ОСОБА_4 та ВАТ КБ «Надра» до суду неданно. 
Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровської області Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України своїм листом від 23.12.2021 року за вих.№36252/02-64/2589 повідомило, що на виконанні у виконавчій службі перебувало виконавче провадження №41957421 з примусового виконання виконавчого листа №2-1025/11 від 27.12.2013 року, виданого Шевченківським районним судом м.Києва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Надра» борг у сумі 1147701,12 грн. 26.09.2014 року даний виконавчий лист було направлено до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі ПСМУ МЮ (м. Дніпро). З даної відповіді вбачається, що відносно ОСОБА_4 у Ленінському ВДВС жодних виконавчих проваджень не було відкрито. 
Крім того в матеріалах справи знаходиться відповідь Новокодацього відділу державної виконавчої служби м.Дніпра Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпра), з якої вбачається, що жодних виконавчих проваджень відносно ОСОБА_4 на виконанні не перебувало.
Відповідно до відповіді Шевченківського районного суду м.Києва від 11.01.2022 року в провадженні суду за номером 2-2921 обліковується справа за участю інших сторін. А справа за позовом ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_4 зареєстрована за №2-1025/11.
Отже з вищенаведеного можна дійти переконливого висновку, що предмет іпотеки не реалізовувався на прилюдних торгах. 
Відповідно до частин перших статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно частини першої статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до частини четвертої статті 233 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі; запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя; за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню; у випадку якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя; у справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) вказала, що якщо предмет іпотеки не був реалізований та відсутні інші підстави для припинення іпотеки, встановлені законом, то іпотека є чинною з моменту внесення про неї первинного запису до відповідного реєстру незалежно від того, чи було скасоване судове рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження. У такому разі запис про іпотеку підлягає відновленню. Запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису («заднім числом»), а підлягає відновленню з моменту вчинення запису про таке відновлення (пункти 9.11, 9.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20)).
Згідно статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.
Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки.
Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.
Набувач предмета іпотеки не позбавлений можливості отримувати інформацію про обтяження майна іпотекою самостійно або за допомогою третіх осіб та здатний виявити розумну обачність, щоб убезпечити себе від негативних наслідків, пов`язаних із набуттям статусу іпотекодавця, у тому числі і тих, що можуть настати у разі невиконання основного зобов`язання. Хоча обтяження майна іпотекою і впливає на можливість реалізації набувачем іпотечного майна свого конституційного права власності через обмежену правомочність розпоряджатися предметом іпотеки, втручання у таке право є мінімальним та спрямоване на врахування інтересів усіх суб`єктів вказаних правовідносин.
Положення частини першої статті 23 Закону України "Про іпотеку" не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна).
До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки.
Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 9.8 постанови від 15 червня2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) зазначила, що у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна.Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.
Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно потрібно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки. Тому у справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного на аукціоні за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.
З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що Позивач вважає себе іпотекодержателем та вважає, що його право порушене, належним способом захисту є саме звернення до суду з вимогою про визнання права іпотекодержателя, а отже позивачем обрано ефективний спосіб захисту своїх прав.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.
З конструкції ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.
Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. (Постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц (провадження № 61-22378св19)
Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5,набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.
Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.79 ГПК України).
Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.
Відповідно до частини першої статті 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, діючи в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем ТОВ «Менелай» права іпотекодержателя на квартиру АДРЕСА_9 , що розташована в житловому будинку по вул.Пастера, 12 в м.Дніпро номер РНОНМ 1334128512101 за Договором іпотеки № 1475/1-Н від 24.10.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Петренко К.В., зареєстрованого в реєстрі за №4432, укладений між ОСОБА_4  та ВАТ КБ «Надра», право вимоги за яким перейшло до Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «МЕНЕЛАЙ» на підставі Договору про відступлення права вимоги від 04.06.2024 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Мазур Я.В., зареєстрований в реєстрі за №2232 - з огляду на те, що виключення відомостей про право іпотеки з Державного реєстру іпотек не впливає на чинність іпотеки, оскільки така підстава припинення іпотеки не передбачена Законом, іпотека є чинною незалежно від наявності таких відомостей у Державному реєстрі іпотек.
При цьому відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.
Судом ураховано, що наявність встановлених матеріалами справи обставин, свідчить про недобросовісність набувача іпотечного майна Відповідача, який при укладенні договору купівлі-продажу такого майна від 06.10.2017 року за реєстровим №775 мав можливість ознайомитися з повною інформацією, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо відомостей про перебування квартири під іпотекою на підставі договору іпотеки від 24 жовтня 2007 року та, відповідно, Відповідач міг вжити усіх розумних заходів для звернення до іпотекодержателя ПАТ КБ «Надра» з метою ознайомлення з умовами договору іпотеки, з`ясування стану кредитних правовідносин сторін договору та встановлення дійсного права іпотекодавця на продаж предмета іпотеки (квартири) за наявності згоди Банку як іпотекодержателя або стану кредитної заборгованості.
Відповідач не були позбавлений можливості ознайомитись з інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень щодо наявності чи відсутності рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15.08.2017 року, яке датоване пізніше ніж внесені записи про припинення іпотеки та обтяження.
Крім того, необхідно взяти до уваги факт те, що за умовами договору купівлі-продажу, укладеному 06.10.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , спірний об`єкт нерухомого майна було відчужено за 149283,00 грн. При цьому відповідно до договору іпотеки № 1475/1-Н від 24 жовтня 2007 року вартість Предмету іпотеки складає 629202,00 грн., що в еквіваленті при перерахуванні на долари по офіційному курсу НБУ на день укладання цього договору складає 124 594,46 дол США. Відповідно до матеріалів даної справи вказане нерухоме майно відчужувалось за 30 000,00 грн. (на торгах), за 49400,00 грн. відчужено за договором купівлі-продажу, а останнє відчуження здійснено за 149283,00 грн., що на день укладання договорів купівлі-продажу квартири складало приблизно, 1160,00, 1940 та 5600,00 дол. США відповідно.
Придбання квартири за низькою ціною, три перереєстрації за два місяці не можуть свідчити про беззастережну добросовісність Відповідача. Також до матеріалів справи не надано доказів на підтвердження оплати за договором купівлі-продажу. 
Положеннями ст.86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, суд дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приймаючи до уваги, що Позивач на виконання свого процесуального обов`язку надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позовних вимог в частині визнання за ТОВ «Менелай» права іпотекодержателя на квартиру АДРЕСА_8 . 
Відповідно до ст.548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.
Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.
У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону № 898-IV). Аналогічне правило передбачене у частині другій статті 590 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише в разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації (частини шоста та сьома статті 3 ЗК «Про іпотеку»).
Отже, за наведених умов забезпечення виконання зобов`язання іпотекою гарантує право кредитора одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, зокрема, в позасудовому порядку переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.
Як вже було зазначено, Відповідач набув статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки згідно з договором іпотеки №1475/1-Н від 24 жовтня 2007 року.
Враховуючи вищевказане, іпотека є дійсною для Відповідача як поточного власника нерухомого майна, оскільки її чинність визначається з дати внесення первинного запису до відповідних реєстрів та не пов`язується лише з фактом наявності таких записів протягом певного часового проміжку і Банк, як іпотекодержатель, вправі пред`явити до Відповідача вимоги про звернення стягнення на Предмет іпотеки.

Основне зобов`язання щодо повернення кредитних коштів позичальником не виконано; строк дії іпотечного договору не закінчений; предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку» та договору в інтересах іпотекодержателя за цим договором не реалізований; іпотекодержатель права власності на квартиру не набув; іпотечний договір № 1475/1-Н не визнаний недійсним; передана в іпотеку квартира перебуває у володінні та користуванні Відповідача 1 та Відповідача 2 .
За приписами ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно договору іпотеки № 1475/1-Н, у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язань за цим або за кредитним договором, у тому числі, якщо кінцевий термін повернення кредиту ще не настав, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до Договору, та за рахунок вирученої від реалізації суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки, в тому числі з його охороною, зберіганням, оцінкою та інше.
Відповідно до договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється в тому числі за рішенням суду.
Враховуючи, що заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2011 року про стягнення з ОСОБА_4 основного боргу за кредитним договором, відсотків та пені за користування кредитом у розмірі 1 145 881 грн. 12 коп. не виконано не теперішній час, то є всі підстави для задоволення позовної вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором №8/2006/840-К/1475-Н від 24.10.2007 року.
Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.
Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» визначені підстави припинення іпотеки. Так, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.
Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою.
Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Отже позов є правомірним та обґрунтованим. 
За змістом ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Крім того, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У відповідності до п. 4 ч. 2 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.
Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).
Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.
Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Крім того у пунктах 1-3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Відтак, відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування такому відхиленню чи спростуванню, а також навести ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 7 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. 
Оцінку аргументам та доводам учасників, матеріалам справи, які мають значення та впливають на вирішення спору, судом надано.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає позов обґрунтованим, доводи наведені в позовній заяві доведеними та такими, що відповідають чинному законодавству, а відтак позов підлягає задоволенню повністю. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача. 
Керуючись ст.ст. 2, 7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 73, 74, 123, 129, 232, 233, 236-241, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити. 
Визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕНЕЛАЙ» » (ЄДРПОУ 40673981, 69118 Україна, м. Запоріжжя, проспект Героїв Національної гвардії України, буд. 63, прим. 1) право іпотекодержателя за  Договором іпотеки № 1475/1-Н від 24.10.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Петренко К.В., зареєстрованого в реєстрі за №4432, укладений між ОСОБА_4   та ВАТ КБ «Надра», право вимоги за яким перейшло до Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «МЕНЕЛАЙ» на підставі Договору про відступлення права вимоги від 04.06.2024 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Мазур Я.В., зареєстрований в реєстрі за №2232 щодо іпотечного майна - квартиру АДРЕСА_8 номер РНОНМ 1334128512101 про що зробити відповідний запис у державному реєстрі.
Звернути стягнення на предмет іпотеки - на квартиру АДРЕСА_8 номер РНОНМ 1334128512101, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 8/2007/840-К/1475-Н від 24.10.2007 року шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем - Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕНЕЛАЙ» (ЄДРПОУ 40673981).
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ) на користь Державного бюджету України (отримувач: ГУК у Зап.обл/м.Зап./Вознес./22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37941997, Банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.подат.), код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача UA768999980313131206083008513) 9 438 (дев`ять тисяч чотириста тридцять вісім) грн 03 коп. судового збору.
Видати накази.

У зв`язку із введенням із 05 год. 30 хв. 24.02.22 воєнного стану в Україні Указом Президента України від 24.02.22 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» через військову агресію Російської Федерації проти України … рішення складено 17.02.26.

Суддя О.О. Юлдашев 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.