Справа № 199/1055/25
(2/199/2196/25) 

РІШЕННЯ
Іменем України

19.12.2025 року  Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра

у складі головуючого судді - Авраменка А.М.,
при секретарі судового засідання - Куземі О.Г.,

за участю представника позивачів - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Дніпровської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зінкова Юлія Євгенівна, про визнання права власності в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

27 січня 2025 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулись позивачі через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послались на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , внаслідок чого відкрилась спадщина на спірне домоволодіння АДРЕСА_1 (колишня назва АДРЕСА_2 ). Позивачі є спадкоємцями першої черги, як дружина та діти спадкодавця. 25 квітня 2024 року позивач ОСОБА_2 звернулась до третьої особи у справі задля отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, однак отримала постанову про відмову, мотивовану не підтвердженням родинного зв`язку спадкодавця із власником майна, вказаного відомостях КП «ДМБТІ» ДОР, а також неподанням правовстановлюючого документу на спадкове майно. В той же час сторона позивачів зазначає, що рішенням виконкому АНД райради депутатів трудящих від 19 квітня 1960 року №863 визнано право власності за ОСОБА_8 на домоволодіння по АДРЕСА_2 . Інвентаризація домоволодіння була проведена 26 січня 1960 року. ОСОБА_8 є батьком ОСОБА_7 . Після смерті у 1945 році ОСОБА_8 у фактичне володіння майном вступила ОСОБА_7 , а після смерті останньої у фактичне володінням нерухомим майном вступили її сини - ОСОБА_9 та ОСОБА_7 . У 1964 році ОСОБА_9 виписався з домоволодіння, а тому припинив фактичне володіння спірним нерухомим майном. З викладених підстав сторона позивачів стверджує, що ОСОБА_7 у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті матері, а саме спірне домоволодіння, де і проживав зі своєю родиною (позивачами) до своєї смерті. За таким обставин позивачів звернулись до суду із даним позовом, в якому просили визнати за ними право власності за кожним на 1/5 частину спірного домоволодіння.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2025 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачам відповідний строк для усунення виявлених недоліків позову.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2025 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачами виявлених недоліків їх позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 09 червня 2025 року, постановленою без оформлення окремого документу, однак із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримала, наполягала на задоволенні позову в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин.
Представник відповідача в судове засіданні не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась, натомість подала до суду відзив на позов, в якому просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з тих підстав, що матеріали справи не містять доказів порушення відповідачем прав позивачів, а також через відсутність доказів звернення позивачів до відповідача з приводу порушеного у позовній заяві питання. Також представник відповідача послалась на те, що КП «ДМБТІ» ДМР реєстрація права власності на спірне домоволодіння не проводилась, що свідчить про не доведення факту прийняття спадщини позивачем шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном. Також позивач ОСОБА_2 не надала жодних правовстановлюючих документів на спірне спадкове майно, як і не надала документів, що підтверджують родинні зв`язки спадкодавця з власником майна, що вказано у постанові нотаріуса.
В свою чергу, представником позивачів була подана відповідь на відзив, в якій представник просила позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свою правову позицію порушенням відповідачем строків подання відзиву, а також тим, що належним відповідачем за даною категорією цивільних справ є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності - орган місцевого самоврядування. Заперечила представник позивачів і твердження сторони відповідача про недоведеність прийняття позивача спадщини після спадкодавця. Послалась представник позивачів на рішення виконкому АНД райради депутатів трудящих від 19 квітня 1960 року №863 як на правовстановлюючий документ, на підставі якого спірне домоволодіння було набуто спадкодавцем у власність. Крім того, представник позивачів вказала на те, що родинний зв`язок спадкоємців та спадкодавця підтверджується долученими до справи доказами.
Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась.
За таких обставин, керуючись нормами ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної явки учасників справи.
Вислухавши представника позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.
Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Так, в судовому засіданні встановлено, що 19 квітня 1960 року виконкомом Амур-Нижньодніпровської райради депутатів трудящих прийнято рішення №863, яким вирішено встановити право власності на спірне домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 (колишня адреса АДРЕСА_2 ) за ОСОБА_8 . При цьому у п.2 вказаного рішення надано розпорядження начальнику інвентарбюро здійснити подальше оформлення права власності за Копиловим відповідними документами згідно чинного на той час законодавства. В той же час, матеріали цивільної справи не містять жодних доказів та копій документів про право власності на спірне домоволодіння, оформлених на виконання такого рішення. А згідно відомостей КП «ДМБТІ» ДМР станом на 31 грудня 2012 року державна реєстрація права власності на зазначене домоволодіння не проводилась. Більш того, за твердженнями сторони позивача, викладеними у позові та підтвердженими в судовому засіданні, ОСОБА_8 помер ще 1945 році, тобто задовго до винесення вищевказаного рішення виконкому. Викладене копією означеного рішення виконкому, копією листа КП «ДМБТІ» ДМР.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_8 та ОСОБА_7 народився син ОСОБА_10 , що підтверджується копією листа Державного архіву Дніпропетровської області та копією запису акту про народження.
Згідно записів копії будинкової книги за спірне домоволодіння ОСОБА_7 була зареєстрована та мешкала у зазначеному будинку з 06 березня 1961 року. На момент смерті останньої із нею з 06 березня 1961 року були зареєстровані ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 (дружина ОСОБА_9 ), що підтверджується і копією листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, копією матеріалів спадкової справи після смерті ОСОБА_9 .
Крім того, за життя дружина ОСОБА_8 - ОСОБА_7 замовила проведення інвентаризації спірного домоволодіння, що підтверджується копією листа КП «ДМБТІ» ДМР та копією документу, складеного за наслідками такої інвентаризації.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , внаслідок чого відкрилась спадщина на належне йому спадкове майно. На момент смерті спадкодавця з останнім були зареєстровані позивачі: дружина ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_6 , син ОСОБА_3 , що підтверджується копією листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради. Крім того, як слідує зі змісту копії будинкової книги за спірне домоволодіння позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які є дочками спадкодавця, були зареєстровані у спірному домоволодінні. Викладене також підтверджується копією спадкової справи після смерті ОСОБА_7 , копіями свідоцтв про народження, про одруження/укладення шлюбу.
Докази наявності у позивачів, їх спадкодавця оформленого речового права на земельну ділянку, на якій знаходиться спірне домоволодіння, відсутні, що вбачається і зі змісту листа ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 13 грудня 2023 року, наявного в матеріалах спадкової справи.
26 квітня 2024 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зінковою Ю.Є. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме про відмову ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 . Відмова мотивована відсутністю документів, що підтверджують родинні зв`язки спадкодавця з власником майна, зазначеного у відповіді КП ДМБТІ ДОР, а також ненадання правовстановлюючого документу на спадкове майно. Копія постанови нотаріуса наявна в матеріалах справи.
Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України (в редакції 2003 року), ЦК УРСР (в редакції 1963 року), Закону України «Про нотаріат», Закону України «Про власність», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
Так, за змістом ст.58 Конституції України, п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року), ст.5 ЦК України (в редакції 2003 року) правила книги шостої цього кодифікованого нормативного акту (спадкове право) застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності ЦК України (в редакції 2003 року). Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Відповідно до ст.124 Конституції України, ст.48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст.15, 16 ЦК України (в редакції 2003 року) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Згідно ст.11 ЦК України (в редакції 2003 року) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
За змістом ст.ст.2, 3, 11 Закону України «Про власність», ст.86 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Суб`єктами права власності в Україні, зокрема права приватної власності, є в тому числі громадяни України.
За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 379-381 ЦК України (в редакції 2003 року) правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидами якого є будинок), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За змістом ст.ст.12, 13 Закону України «Про власність», ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема в порядку спадкування. Об`єктом права приватної власності є в тому числі жилі будинки.
Згідно норм ст.ст.524, 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
Відповідно до ст.548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Згідно ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в ст.21 цього Кодексу, - ст.525 ЦК УРСР (в редакції 1963 року).
Положеннями ст.ст.560, 561 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визначено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.
За змістом ст.ст.66, 67 Закону України «Про нотаріат» на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена.
За змістом норм ст.ст.34, 49 Закону України «Про нотаріат» видача свідоцтва про право на спадщину є різновидом нотаріальної дії, про відмову у вчиненні якої нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.
За змістом положень ст.ст.1216-1218 ЦК України (в редакції 2003 року) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст.ст.1220, 1223 ЦК України (в редакції 2003 року) право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України (в редакції 2003 року). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, яким є день смерті спадкодавця (час відкриття спадщини).
В свою чергу у відповідності до норм ст.ст.1258, 1261, 1262 ЦК України (в редакції 2003 року) спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 ЦК України (в редакції 2003 року). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.
Частиною 3 ст.1268 ЦК України (в редакції 2003 року) визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до ст.ст.1269, 1270 ЦК України (в редакції 2003 року) спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно ст.1277 ЦК України (в редакції 2003 року) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна.
За змістом ст.ст.1296, 1297 ЦК України (в редакції 2003 року) спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.  Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
Згідно ст.1268 ч.5 ЦК України (в редакції 2003 року) незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Положеннями ст.41 Конституції України, ст.55 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.321 ЦК України (в редакції 2003 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно ст.392 ЦК України (в редакції 2003 року) власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Нормою ст.16 ЦК України (в редакції 2003 року) передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути  визнання права.
Відповідно до норми ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17.
Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №645/5557/16-ц).
Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.
Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.
Так, у відповідності до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, зокрема на нерухоме майно (будівлі, квартири, земельні ділянки тощо). Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду передбачено лише у ст.335 (набуття права власності на безхазяйну річ), ст.344 (набувальна давність) та ст.376 (самочинне будівництво) ЦК України (в редакції 2003 року), в усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема в порядку спадкування (ст.ст.328, 1216 ЦК України (в редакції 2003 року). В свою чергу, рішення суду про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України (в редакції 2003 року) в контексті ст.1216 ЦК України (в редакції 2003 року) не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах (тобто позивач вже став власником спірного майна, а не намагається ним стати через пред`явлення позову), у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, позивачем у спорах про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої права у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно в порядку спадкування є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, набуття такого права на законних підставах. Крім того, оскільки цивільні права можуть виникати безпосередньо із актів цивільного законодавства (ст.11 ч.3 ЦК України (в редакції 2003 року), то в такому випадку позивачу необхідно довести перед судом наявність передбачених такими актами законодавства обставин та умов, безпосередньо на підставі яких у нього за законом виникло спірне право власності, за захистом якого він і звертається до суду із позовом про визнання за ним цього права власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Тобто метою подання позову про визнання прав власності в порядку спадкування є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою, якщо зробити це іншим шляхом неможливо.
Зазначена абзацом вище правова позиція суду, сформульована при розгляді даної цивільної справи, повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 07 вересня 2016 року по справі №6-727цс16, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 жовтня 2019 року по справі №344/11473/13-ц, від 31 жовтня 2019 року по справі №447/2434/16-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №127/9250/14-ц, від 03 червня 2020 року по справі №159/4837/15-ц, від 03 червня 2020 року по справі №161/12411/17, від 01 липня 2020 року по справі №216/5834/15-ц, від 15 липня 2020 року по справі №175/1765/16, від 19 серпня 2020 по справі №569/6008/19, правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року по справі №760/14438/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №520/6819/14-ц.
Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України (в редакції 2003 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР (в редакції 1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців. Відповідно до приписів ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року 18/5 (п.113), доказами вступу в управління або володіння спадковим майном може бути в тому числі: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.
Наведені вище правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року по справі №305/235/17, від 20 липня 2020 року по справі №735/1521/18, від 25 листопада 2020 року по справі №631/1153/13-ц, від 05 березня 2021 року в справі №585/2993/17, від 24 березня 2021 року по справі №202/2792/19, від 07 квітня 2021 року по справі №701/472/19, від 02 грудня 2021 року по справі №573/2246/20, від 22 лютого 2023 року по справі №678/1119/21, від 17 травня 2023 року по справі №388/383/18, від 28 червня 2023 року по справі №303/1176/17, від 12 липня 2023 року по справі №630/1118/21.
У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який (які) прийняв (прийняли) спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі №265/6868/16-ц, від 19 травня 2020 року по справі №175/1941/16-ц, від 31 березня 2021 року по справі №463/4616/18, від 06 жовтня 2021 року по справі №234/17030/18, від 10 листопада 2021 року по справі №759/19779/18, від 19 січня 2022 року по справі №280/4/18, від 22 червня 2022 року по справі №755/13736/20, від 07 грудня 2022 року по справі №2-21/2010.
Стосовно спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то сторона позивачів, стверджуючи про наявність підстав для задоволення позову та належність спадкодавцю ОСОБА_7 спірного домоволодіння на праві власності, посилається на те, що такий спадкодавець набув право власності на спірне домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 (колишня адреса АДРЕСА_2 ) в порядку спадкування після своєї матері ОСОБА_7 , а остання - після свого чоловіка ОСОБА_8 , хоча і не реєстрували за собою права власності на таке спірне домоволодіння. В свою чергу, першим титульним власником спірного домоволодіння був саме ОСОБА_8 , право власності якого підтверджується рішенням виконкому Амур-Нижньодніпровської райради депутатів трудящих №863 від 19 квітня 1960 року, яким таке право власності і встановлено. Однак суд не може погодитись із зазначеною правовою позицією сторони позивачів щодо наявності, оскільки й згаданим рішенням виконкому дійсно було встановлено право власності ОСОБА_8 на спірне домоволодіння, однак саме по собі таке рішення виконкому не є правовстановлюючим документом, а визнане ним право власності підлягало подальшому оформленню шляхом видачі на його підставі вже правовстановлюючих документів, зокрема свідоцтва про право власності, як це вбачається безпосередньо зі змісту п.2 рішення виконкому та п.16 Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, який (Перелік) є Додатком №1 до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР В.Романов 31 січня 1966 року, погодженої із заступником Голови Верховного суду Української РСР Р.Сіденко 15 січня 1966 року. Більш того, як стверджувала сторона позивачів у тексті позові та в судовому засіданні, ОСОБА_8 помер у 1945 році, в той час як згадане вище рішення виконкому, на якому в першу чергу ґрунтують свої позовні вимоги позивачі, було прийнято 19 квітня 1960 року і відповідно саме з такої дати встановило право власності ОСОБА_8 , що суперечить як чинним нормам ст.25 ЦК України (в редакції 2003 року), так і нормі ст.9 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), положенням ЦК УРСР (в редакції 1922 року), згідно яких цивільна правоздатність фізичної особи, а отже і здатність набувати цивільна права та обов`язки, припиняється у момент її смерті. Таким чином, суд позбавлений можливості прийняти як належний доказ права власності на спірне домоволодіння (правовстановлюючий документ) рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської райради депутатів трудящих №863 від 19 квітня 1960 року.
Відтак, приймаючи до уваги, що згідно норм цивільного законодавства (ст.1218 ЦК України в редакції 2003 року) до складу спадщини входять лише ті права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, однак позивачами не подано доказів належності спадкодавцеві ОСОБА_7 та/або його спадкодавцям права власності на спірне домоволодіння, яке б ОСОБА_7 міг успадкувати, в суду відсутні підстави для задоволення позову повністю або частково.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормами ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачами в ході розгляду справи, відшкодуванню їм не підлягають.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41, 58, 124 Конституції України, ст.ст.48, 86, 524, 529, 548, 549, 560, 561 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст.34, 49, 55, 66, 67 Закону України «Про нотаріат», ст.ст.2, 3, 11, 12, 13 Закону України «Про власність», ст.ст.5, 11, 15, 16, 179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 392, 1216-1218, 1220, 1223, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1277, 1296, 1297 п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року), ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_5 ), ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_4 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_5 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) до Дніпровської міської ради (ЄДРПОУ 26510514; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75), третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зінкова Юлія Євгенівна (адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Володимира Вернадського, 19/21, прим.61), про визнання права власності в порядку спадкування - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.  У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко