К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2026 року місто Київ

справа № 368/264/25
апеляційне провадження № 22-ц/824/4585/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Зеленчука М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Самойленка Артема Володимировича на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 23 жовтня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Шевченко І.І., у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянського районного у місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Кагарлицької міської ради Обухівського району Київської області про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и в :
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянського районного у місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Кагарлицької міської ради Обухівського району Київської області про позбавлення батьківських прав, в якому просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітніх доньок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позов мотивовано тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 12.12.2008 було укладено шлюб за актовим записом № 3370.
Від шлюбу сторони мають двох дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом із батьком, знаходяться на його утриманні.
Спільне життя у заявника з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, несумісність характерів, відсутність спільних інтересів, розходження поглядів на сімейні відносини та обов`язків щодо ведення спільного господарства, виховання дітей тощо.
Позивач намагався налагодити відносини в сім`я, в тому числі намагався розпалити у відповідачці материнські почуття до спільних дітей. В той же час, відповідач лише погіршувала становище (зловживання спиртними напоями, часті зникнення без причин із спільного помешкання на тривалий час тощо).
Починаючи з вересня 2021 року вони фактично перестали жити разом, відповідач переїхала до своєї матері в м. Кагарлик Київської області, вести спільне господарство, мати спільний бюджет, більш того взагалі перестали спілкуватись, були втрачені всі фізичні та духовні зв`язки між ними. Кожен із подружжя веде своє особисте життя окремо один від одного.
Як наслідок, їх шлюб було розірвано на підставі заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23.01.2023 у справі №754/1528/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.
Відповідач фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків після переїзду до м. Кагарлик, саме з цього часу у позивача відсутній будь-яка інформація про подальше життя відповідачки, та вона не виходить на зв`язок ні з позивачем, ні із спільними дітьми.
З моменту, коли старша дитина почала відвідувати дошкільні навчальні заклади відповідачка фактично не здійснювала догляд та утримання дітей. Часто проводила час окремо від дітей, та родини в цілому. Тобто, вона поставила свої інтереси вищими ніж інтереси і благополуччя дітей.
Відповідачка фактично відсутня в житті дітей, не надає свого дозволу на на виїзд дітей за кордон на відпочинок та/або лікування тощо. Зазначена обставина ускладнює спосіб життя дітей, оскільки будь-які державні послуги вимагають обов`язкового дозволу обох батьків.
Протиправна поведінка (самоусунення) відповідачки полягає, зокрема, у наступному: не бере участь у вихованні доньок; не забезпечує їх основні потреби; не надає дозволів на реєстрацію на місця проживання дітей; не надає дозволів на лікування (відпочинок) дітей; не цікавиться взагалі та не бере участь у батьківських зборах, не приходила у школу на свята тощо; не забезпечує матеріально, в тому числі не надає кошти на додаткові заняття; не сплачує аліменти; не приймає участі додаткових витратах.
Позивач звертав увагу, що відносно відповідачки відкрито кримінальні провадженні.
Згідно висновку Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 12 червня 2025 року, врахувавши рішення комісії з питань захисту прав дитини, діючи виключно в найкращих інтересах дітей, адміністрація, вважала за доцільне позбавити батьківських прав матір, ОСОБА_2 , стосовно неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої дитини, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Посилаючись на наведене, позивач просив позов задовольнити.
Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 23 жовтня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Попереджено ОСОБА_2 про зміну поведінки щодо прийняття участі у вихованні малолітніх дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на службу у справах дітей та сім`ї Деснянського районного у місті Києві державної адміністрації та службу у справах дітей та сім`ї Кагарлицької міської ради Обухівського району Київської області контроль за виконанням нею батьківських обов`язків після закінчення примусового лікування.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Самойленко А.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій скасувати рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 23 жовтня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відповідачка не заперечувала, що починаючи з 2018 року вона майже не приділяла уваги дітям, не цікавилась їхнім життям та розвитком, не приймала участі у їх утриманні, а з 2021 року взагалі самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків.
Вказує, що в матеріалах справи достатньо доказів того, що відповідачка станом на момент розгляду справи не виконує своїх батьківських обов`язків (в тому числі несе небезпеку як для оточуючих так і для дітей), покази свідків та пояснення третіх осіб лише підтверджує дані обставини.
Звертає увагу суду на ту обставину, що під час розгляду справи представник Служби у справах дітей та сім`ї Кагарлицької міської ради неодноразово зазначала, що при обстеженні місця проживання відповідачки ( АДРЕСА_1 ), були опитані сусіди, які в своїх поясненнях зазначили, що ОСОБА_2 веде себе агресивно (небезпечно) і внаслідок цього з нею фактично ніхто не спілкується. 
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно проігнорував висновки ЄСПЛ, які викладені рішеннях від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, від 07 грудня 2006 року (заява N 31111/04), №41615/07 2010 року, тощо. В даних рішеннях ЄСПЛ зазначив, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Вказує, що суд першої інстанції при вирішенні справи по суті не зазначив, яким чином відповідачка перебуваючи на примусовому лікуванні (оскільки згідно експертизи від 01.02.2023 страждає на хронічне психічне захворювання за МКХ Р-20.00 та потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу), будучи фігурантом низки кримінальних справ, неодноразово застосовувала силу до дітей, може належним чином виконувати свої батьківські обов`язки.
Зауважує, що позивач не заперечує тієї обставини, що в разі усунення всіх причин які можуть бути підставами позбавлення відповідачки, остання виявить бажання спілкуватися з дітьми та/або поновити себе в батьківських правах, і ним не будуть чинитися перешкоди.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Самойленко А.В. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належно шляхом направлення судової повістки на адресу лікувального закладу, в якому перебуває відповідачка, із вимогою про вручення судової повістки ОСОБА_2 . Тому, колегія суддів, з урахуванням ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважала можливим провести розгляд справи за відсутності відповідача.
Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення позивача та його представника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 та зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 та за відомостями реєстру Кагарлицької територіальної громади не зареєстрована.
Між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб 12 грудня 2008 року, місце реєстрації - Центральний відділ реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №3370. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_5 ».
ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 , виданим повторно відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у місті Києві від 08.06.2024 року.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно, ОСОБА_3 у графі «мати» зазначено ОСОБА_2 .
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно, ОСОБА_3 у графі «батько» зазначено ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_6 народилася ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_2 , виданим повторно відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у місті Києві від 08.06.2024 року.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого повторно, ОСОБА_1 у графі «мати» зазначено ОСОБА_2 .
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого повторно, ОСОБА_1 у графі «батько» зазначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Згідно заочного рішення Деснянського районного у місті Києві від 23.01.2023 р. шлюб між сторонами було розірвано та стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП - НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП - НОМЕР_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку починаючи стягнення з 14 жовтня 2022 року і до досягнення дітьми повноліття.
Суд не погоджується з твердженням позивача та його представника, що зазначені в позовній заяві про те, що позивач та відповідач не проживають разом з 2018 р., оскільки той же позивач про подачі позову про розірвання шлюбу було зазначено, що він, діти та відповідач разом проживали в АДРЕСА_2 до початку вересня 2021 р.
Згідно характеристики на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно якої навчається в школі І-ІІІ ступенів №259 Деснянського району міста Києва з другого класу. За час навчання зарекомендувала себе як дисциплінована, старанна, здібна учениця Має хороші здібності по засвоєнню навчального матеріалу. До уроків готується систематично й старанно, проявляє високий інтерес до навчання, має схильність до предметів гуманітарного циклу. Учениця володіє системою понять в межах, визначених навчальними програмами. Уміє застосовувати способи діяльності за аналогією і в нових ситуаціях. У характері дівчинки домінують такі риси характеру: ввічливість, врівноваженість, коректність, мовчазливість, працелюбність, справедливість, стриманість, тактовність, чуйність. ОСОБА_6 користується авторитетом у класі. До доручень ставиться старанно й відповідально. Батько, ОСОБА_1 , бере активну участь у шкільному житті дитини: регулярно відвідує батьківські зустрічі, постійно цікавиться успіхами дитини, забезпечує дитину всім необхідним навчальним приладдям, організовує правильне проведення вільного часу, слідкує за охайним виглядом дівчинки, контролює та дозує знаходження дитини в мережі Інтернет. До виховання ОСОБА_6 активно і постійно долучаються також бабуся та дідусь, батьки ОСОБА_7 . Мати вихованням доньки не займається, її шкільним життям цікавиться, на батьківські зустрічі не з`являється.
Згідно характеристики на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно якої вона навчається у школі з першого класу. Зарекомендувала себе як доволі старанна, працелюбна, уважна учениця. Має навчальні досягнення достатнього та середнього рівня;. Працює в повну міру своїх сил. Має змішану пам`ять, добре запам`ятовує учбовий матеріал. Виявляє логічне та творче мислення. Має здібності до вивчення історії, основ здоров`я, фізики. На уроках не завжди активна, але виконує домашні завдання, допомагає товаришам. Має добрий загальний розвиток. До виконання громадських доручень ставиться дбайливо. Бере активну участь у громадському житті класу. ОСОБА_8 стримана, врівноважена, самокритична, товариська, щира, доброзичлива, чесна. Користується авторитетом серед однокласників та учнів школи. Вміє знаходити спільну мову з людьми різного віку. У позаурочний час відвідує гуртки « ОСОБА_9 глина» та малювання. Батько, ОСОБА_1 , бере активну участь у житті класу, допомагає у організації позакласних заходів, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини, забезпечує відвідування навчальних екскурсій, організовує правильне проведення вільного часу, моніторить поводження дитини в мережі інтернет. До виховання ОСОБА_8 долучаються також бабуся та дідусь, батьки ОСОБА_7 . На жаль, мати вихованням доньки не займається, її шкільним життям не цікавиться, на прохання класного керівника не відгукується, спілкування припинила, коли ОСОБА_8 перейшла у 5 клас з початкової школи.
Згідно висновку Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації (протокол від 05.06.2025 № 10), діючи виключно в найкращих інтересах дітей, Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважав за доцільне позбавити батьківських прав матір, ОСОБА_2 , стосовно неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої дитини, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 
ОСОБА_10 в присутності психолога пояснила, що вона боїться матері, а тому підтримує рішення свого батька про позбавлення її матері батьківських прав, а малолітня ОСОБА_1 в присутності психолога щодо даного питання нічого не змогла сказати.
Свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона є сусідкою позивача. Після народження дитини ОСОБА_12 стала не такою. Часто в сім`ї були крики, а в останній час діти і позивач проживають самі.
Згідно висновку судово-психіатричної експертизи від 01.02.2023 року було встановлено, що ОСОБА_2 страждає на хронічне психічне захворювання за МКХ Р-20.00 та потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.
Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 16.03.2023 р. було застосовано до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , примусовий захід медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом, яку в подальшому було неодноразово продовжено.
Окрім того, з 22.10.2024 р. ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області до ОСОБА_2 було застосовано запобіжний захід у вигляді поміщення особи до психіатричного закладу в умовах, що виключають її небезпечну поведінку, де вона знаходиться і по даний час.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що поведінка відповідачки загалом свідчить про її спроможність та волевиявлення виконувати свої батьківські обов`язки, бажання матері брати участь у вихованні та спілкуванні з доньками, відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому та не встановив, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно дітей. При цьому, суд не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми обов`язками.Водночас суд попередив відповідачку про необхідність змінити поведінку щодо прийняття участі у вихованні дітей після закінчення лікування.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою
статті 164 СК України.
Зазначеною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 , як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , посилався на те, що вона ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дітей, зокрема вона не бере участі у вихованні доньок та протягом тривалого часу не спілкується з ними, що свідчить про втрату відповідачкою інтересів до дітей.
Отже, правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивач визначив пункт 2 частини першої статті 164 СК України.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі
«Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21, 06 березня 2024 року у справі № 150/137/23, від 20 березня 2024 року у справі № 405/5236/20).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі
№ 213/2822/21.
Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (див. постанову Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі
№ 753/2025/19).
Вирішуючи позовні вимоги, суд належно дослідив зібрані у справі докази, перевірив аргументи і доводи сторін, надав їм відповідну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав, відсутні. Зокрема з огляду на те, що ОСОБА_2 заперечувала щодо позбавлення батьківських прав; до неї не застосовувалися заходи попередження та впливу; суд не встановив обставин, які характеризують відповідачку як особу, що становить реальну загрозу для дітей, їх здоров`ю та психічного розвитку.
Сімейні стосунки мають складний характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини (постанова Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20).
Установивши, що ОСОБА_2 хоче відновити стосунки з доньками, однак наріз це зробити не може в силу об`єктивних обставин (у зв`язку з перебуванням на примусовому лікуванні), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Колегія суддів звертає увагу на те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17).
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.
Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.
Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей
від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.
Із цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.
Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню спору. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб.
За обставинами цієї справи, малолітня донька сторін ОСОБА_8 хоче, що б її матір позбавили батьківських прав.
Суд врахував висловлену думку дитини системно, з`ясував фактичні обставини справи, дослідив та надав належну оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності та ухвалив судове рішення всупереч думці дитини, оскільки цього вимагають її інтереси.
У контексті наведеного апеляційний зазначає, що наявність у дитини образи на маму та, відповідно, негативне ставлення до неї, не свідчить про те, що вона усвідомлює наслідки позбавлення її батьківських прав та свідомо бажає розірвати з нею сімейні стосунки, а тому ухвалення судом судового рішення в супереч думці дитини є виправданим.
Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
Отже, встановивши відсутність свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, а також обставин, які б давали обґрунтовані підстави для висновку про неможливість змінити поведінку відповідачки у кращу сторону, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно доньок.
Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостро-емоційними і мінливими стосунками між батьками, отже остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки.
Суд першої інстанції попередив ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків після закінчення примусового лікування.
Колегія суддів звертає увагу, що залишення поза увагою попередження про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, від 09 червня 2023 року у справі № 591/6037/21).
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не заперечувала, що починаючи з 2018 року вона майже не приділяла уваги дітям, не цікавилась їхнім життям та розвитком, не приймала участі у їх утриманні, а з 2021 року взагалі самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, колегія суддів відхиляє. Оскільки вони не спростовують висновків суду. При цьому, врахувавши вказані обставини, та те, що відповідачка в силу психологічного стану не може наразі належно виконувати свої батьківські обов`язки, попередив останню щодо необхідності зміни своєї поведінки щодо участі у вихованні дітей після закінчення примусового лікування.
Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи достатньо доказів того, що відповідачка станом на момент розгляду справи не виконує своїх батьківських обов`язків (в тому числі несе небезпеку як для оточуючих так і для дітей), покази свідків та пояснення третіх осіб лише підтверджує дані обставини, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки доказів наявності небезпеки для дітей матеріали справи не містять, а наразі відповідачка перебуває на лікуванні у медичному закладі, що унеможливлює її особистий контакт з дітьми, а відтак і загроза для оточуючи відсутня.
Висновки суду першої інстанції не суперечать висновкам ЄСПЛ, які викладені рішеннях від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, від 07 грудня 2006 року (заява N 31111/04), №41615/07 2010 року, тощо. 
З огляду на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, аргументи апеляційної скарги, в межах доводів та вимог, не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги та залишення оскаржуваного судового рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Самойленка Артема Володимировича - залишити без задоволення.
Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 23 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2026 року.

Головуючий:

Судді: