Справа № 943/2310/25 Головуючий у 1 інстанції: Кос І.Б. 
Провадження № 33/811/488/26 Доповідач: Березюк О. Г. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року. Львівський апеляційний суд у складі: судді судової палати у кримінальних справах Березюка О.Г., розглянувши у місті Львові апеляційну скаргу захисника Межвінського С.Д. на постанову Буського районного суду Львівської області від 12 березня 2026 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП,

встановив:

Постановою Буського районного суду Львівської області від 12.03.2026 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 гривень та позбавлено права керування транспортними засобами строком на один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 665,60 гривні.
Згідно постанови суду 21 листопада 2025 року о 20 год. 30 хв. на вул. Володимира Івасюка, 23 у м. Буську Золочівського району Львівської області водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Renault Kangoo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , із явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, тремтіння пальців рук), а від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився під відеозапис, чим порушив вимоги пункту 2.5 ПДР України.
Захисник Межвінський С.Д. в апеляційній скарзі просить постанову суду скасувати та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
На підтримання своїх апеляційних вимог апелянт покликається на те, що судом першої інстанції розгляд справи відбувся неповно та необ`єктивно, вважає постанову суду незаконною та необґрунтованою, при цьому зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази керуванням ОСОБА_1 транспортним засобом. Також захисник вказує, що в працівники поліції не встановлювали в ОСОБА_1 ознак алкогольного сп`яніння і такі в нього були відсутні, а тому безпідставною була вимога працівників поліції ОСОБА_1 про проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.
На апеляційний розгляд ОСОБА_1 та захисник Межвінський С.Д. не прибули та про причини неявки не повідомили, хоча про дату та час розгляду справи вони були повідомлені належним чином судовими повістками від 25.03.2026 року, а отже за таких обставин у відповідності до вимог ч.6 ст.294 КУпАП їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.
Розглянувши матеріали справи № 943/2310/25 та дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується доказами у справі, зокрема протоколом про адміністративне правопорушення ЕПР1 №519815 від 21.11.2025 року, який відповідає вимогам ст.256 КУпАП (а.с.3), відеозаписами, що містяться в матеріалах справи, якими зафіксовано всі необхідні обставини події, зокрема спілкування ОСОБА_1 з працівниками поліції, який не заперечив факту керування транспортним засобом, озвучення працівниками поліції виявлених ознак алкогольного сп`яніння, пропозицію пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, так і в медичному закладі, на що ОСОБА_1 відповів відмовою (а.с.8), актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів від 21.11.2025 року, яким зафіксовано факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу (а.с.4), направленням ОСОБА_1 до медичного закладу від 21.11.2025 року, яким засвідчено факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляд на стан сп`яніння в медичному закладі (а.с.5).
Апеляційний суд вважає надуманими мотиви відмови водія ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння, оскільки останньому з боку працівників поліції була висловлена законна вимога, за невиконання якої законом передбачено адміністративну відповідальність.
Апеляційний суд досліджуючи матеріали справи, приходить до обґрунтованого переконання про те, що висновки суду першої інстанції з приводу заперечень поданих в суді першої інстанції та викладені доводи в апеляційній скарзі, які є аналогічними запереченням, є обґрунтованими належним чином та апеляційний суд не вбачає жодних підстав не погоджуватися із зазначеними висновками.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
При накладенні адміністративного стягнення на ОСОБА_1 місцевий суд в повній мірі врахував характер і спосіб вчиненого, особу правопорушника, ступінь його вини, інші обставини справи, що впливають на вид стягнення, і обґрунтовано наклав стягнення згідно санкції статті.
Отже, постанова місцевого суду є законна і обґрунтована, підстав для її скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі захисника Межвінського С.Д., апеляційний суд не знаходить.
Керуючись ст.294 КУпАП,-

постановив:

Постанову Буського районного суду Львівської області від 12 березня 2026 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника Межвінського С.Д. - без задоволення.
Постанова остаточна та оскарженню не підлягає.

Суддя Львівського 
апеляційного суду Березюк О.Г.