Справа № 570/5672/25
Номер провадження 2/570/473/2026 
Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 березня 2026 року м.Рівне
Рівненський районний суд Рівненської області в особі судді Гладишевої Х.В.,  
за участю секретаря судового засідання: Ярошик І.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Рівненського районного суду Рівненської області у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
в с т а н о в и в :
До Рівненського районного суду Рівненської області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал" (далі - позивач, ТОВ "Юніт Капітал") із позовною заявою до ОСОБА_1 (далі - відповідач, ОСОБА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №00-9903514 від 14.08.2024 року у розмірі 30 312,00 грн, судові витрати та витрати на правову допомогу в сумі 7 000,00 грн.
В подальшому, 02.12.2025 року представник позивача подав заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором №00-9903514 від 14.08.2024 року у розмірі 23 060,00 грн, з яких: 8 000,00 грн — сума заборгованості за основною сумою боргу, 13 860,00 грн — сума заборгованості за процентами, 1 200,00 грн — сума заборгованості за комісією. 
Короткий зміст заяв по суті справи.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 14.08.2024 року між ТОВ "Макс Кредит" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №00-9903514 від 14.08.2024 року у формі електронного документа з використанням електронного підпису, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит в сумі 9 200,00 грн. 
Позивач набув право вимоги стягнення заборгованості за цим кредитним договором в результаті відступлення кредитором свого права вимоги до боржника. Так, 16.04.2025 року між первісним кредитором ТОВ "Макс Кредит" та ТОВ "Юніт Капітал" було укладено Договір факторингу №16042025-МК/ЮнітКапітал, предметом якого є відступлення права вимоги до боржників за кредитними договорами, зазначених у відповідному реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників за кредитними договорами, укладеними між боржниками та ТОВ «Макс Кредит» до Договору факторингу №16042025-МК/ЮнітКапітал від 16.04.2025 року до Позивача перейшло право вимоги до Відповідача на загальну суму 30 312,00 грн.
Так, згідно умов кредитного договору первісний кредитор виконав свій обов`язок та перерахував відповідачу 14.08.2024 року через ТОВ «Профітгід» грошові кошти у сумі 8 000,00 грн. на банківську карту № НОМЕР_1 , яку відповідач вказав у Договорі.
Оскільки позивач отримав право вимоги до відповідача на основі вищевказаного Договору факторингу, відтак, відповідач має невиконані зобов`язання з повернення коштів перед ТОВ "Юніт Капітал", які в добровільному порядку не виконує, що зумовило звернення позивачем до суду із вимогою про стягнення заборгованості з відповідача.
28.11.2025 року від відповідача, в особі його представника — адвоката Калініна С.К., надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо суми заборгованості, яку просить стягнути позивач. Так, відповідач не погоджується з розміром тіла кредиту, зазначаючи про те, що тіло кредиту згідно кредитного договору становить 8 000,00 грн, а не 9 200,00 грн як зазначено позивачем. Позивач безпідставно включив в тіло кредиту ще й комісію в розмірі 1 200,00 грн. Що стосується розміру відсотків, то вони є завищеними. Так, 24 грудня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою, яка визначає, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Згідно укладеного кредитного договору між ТОВ «Макс кредит» та відповідачем розмір відсотків передбачений на рівні 1,5 %, що явно не відповідає вимогам вказаного Закону та є нікчемними. Крім того, вважає, що суд самостійно не може визначати розмір процентної ставки на максимальному рівні 1%, а тому розмір процентної ставки має визначатися на рівні облікової ставки Національного банку України та за розрахунками відповідача має становити 740,72 грн. Вважає, що визначений розмір заборгованості по несплаченим відсотках за користування кредитом у сумі 21 112,00 грн не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності. Вважає, що відповідач, з урахуванням проведених ним розрахунків, повинен сплатити заборгованість у розмірі 2 920,72 грн., судовий збір у розмірі 233,41 грн. Крім того, представник відповідача вважає суму витрат на правничу допомогу, заявлену позивачем завищеною та такою, що не відповідає критеріям співмірності та реальності. Так, з боку представника не потребувало значного часу для надання консультації, вивчення документів та складання позовної заяви відносно відповідача, оскільки справи відносно боржників самі по собі є ідентичними та вказана категорія справ розповсюджена, а тому витрати на правничу допомогу є значно завищені. Крім того, до матеріалів справи не долучено доказів про оплату витрат на правову допомогу, а наявний лише договір.
При цьому, відповідач очікує у зв`язку із розглядом справи понести витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн. на виконання умов п.2 додатку №1 до Договору про надання професійної правничої допомоги №б/н/25 від 13.11.2025 року укладеного між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням. За розрахунками представника відповідача, пропорційно до задоволених позовних вимоги підлягає стягненню з позивача на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті послуг за надання професійної правничої допомоги в розмірі 5 421,87 грн.
У зв`язку з наведеним, представник відповідача просив проводити розгляд справи у відсутність відповідача, позов просив задоволити частково з урахуванням наведених обгрунтувань у відзиві на позовну заяву.
02.12.2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому представник зазначала про те, що ОСОБА_1 повністю усвідомлював та прийняв на себе всі зобов`язання за кредитним договором, а тому зобов`язаний сплатити передбаченому договором комісію у розмірі 1 200,00 грн. Разом з тим, представником позивача здійснено перерахунок відсотків згідно ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» та з урахуванням часткової сплати відповідачем заборгованості визначено остаточну суму процентів, яка підлягає стягненню з відповідача, що становить 13 860,00 грн. Таким чином, позивач стягує не 30 312,00 грн заборгованості, а 23 060,00 грн, з яких 8 000,00 грн тіло кредиту, 13 860,00 грн відсотки за користування кредитом, 1 200,00 грн нарахування за комісією. 
Крім того, представник позивача вважає заявлену суму на стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн повністю обгрунтованою матеріалами, долученими до позовної заяви. При цьому, вважає заявлений відповідачем розмір витрат на правничу допомогу завищеним та таким, що не відповідає критеріям обгрунтованості, розумності, співмірності та обсягу виконаних адвокатом робіт.
Також, з урахуванням відповіді на відзив, 02.12.2025 року представником позивача подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій представник позивача просить вважати розмір позовних вимог наступними: стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором №00-9903514 від 14.08.2024 року у розмірі 23 060,00 грн, з яких: 8 000,00 грн — сума заборгованості за основною сумою боргу, 13 860,00 грн — сума заборгованості за процентами, 1 200,00 грн — сума заборгованості за комісією. 
Процесуальні дії у справі.
Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 12.11.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у даній справі з участю сторін, призначено судове засідання на 09:30 год. 28.11.2025 року.
Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 28.11.2025 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено частково та ухвалено витребувати докази у АТ «Ощадбанк», призначено розгляд справи на 15:25 год. 29.12.2025 року.
Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 10.12.2025 року задоволено клопотання представника відповідача про участь в судовому засіданні, яке призначене на 29.12.2025 року в режимі відеоконференції. 
Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 29.12.2025 року прийнято заяву представника позивача про зменшення позовних вимог, судове засідання відкладено до 12:00 год 22.01.2026 року.
22.01.2026 року судове засідання відкладено за клопотанням представника позивача до 10:00 год. 26.02.2026 року.
26.02.2026 року судове засідання відкладено до 20.03.2026 року.
У судове засідання 20.03.2026 року сторони не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату та час розгляду справи.
Представник позивача раніше направляла заяву про розгляд справи у відсутність представника позивача, де представник вказала про те, що вони підтримують позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, проти ухвалення заочного рішення не заперечують.
Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, повідомлялися про час та дату судового розгляду завчасно та належним чином, про причини неявки до суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи або ж про розгляд справи без їх участі до суду не подавали.
Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Враховуючи наведене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи та з метою не допущення порушення права учасників на справедливий розгляд справи в розумні строки, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та його представника, на підставі документів та доказів, що наявні в матеріалах справи. 
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
З огляду на вказане, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Так, 14.08.2024 року ТОВ «Макс Кредит» та відповідач уклали кредитний договір №00-9903514 від 14.08.2024 року на суму 8 000,00 грн., у формі електронного документа з використанням електронного підпису (договір підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора 88350), за яким Кредитодавець зобов`язується надати Позичальникові Кредит у вигляді Кредитної лінії, в розмірі Кредитного ліміту на суму 8 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити проценти за користування Кредитом та Комісію відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі.
Відповідно до п. 1.2 — п.1.3 Договору сума ліміту кредитної лінії складає 8 000,00 грн., тип кредиту — кредитна лінія, цільове призначення кредиту — на споживчі потреби, строк дії кредитної лінії — 360 календарних днів до 09 серпня 2025 року.
Згідно п.1.4 Договору позичальник зобов`язаний оплатити проценти в Періодичну дату оплати процентів, а саме на 29 серпня 2024 року та на кожний 15 день після цієї дати за фактичне користування грошовими коштами протягом Строку дії кредитної лінії.
Відповідно до п.1.5 Договору, тип процентної ставки — фіксована. Стандартна процентна ставка складає 1,45 %. Знижена процентна ставка становить 0,5% від суми кредиту. 
Згідно п.1.6 Договору кредитодавець одноразово нараховує комісію за надання кредиту у розмірі 15.00% від суми кредиту, яка складає 1 200,00 грн. 
Згідно п.1.7 Договору, денна процентна ставка за Договором при застосуванні Стандартної процентної ставки з урахуванням комісії дорівнює 1%. Денна процентна ставка за цим Договором у разі використання Позичальником права на Знижену процентну ставку з урахуванням Комісії дорівнює 1,5%. 
Згідно п.1.8-1.9.1 Договору, орієнтовна реальна річна процентна ставка за стандартною процентною ставкою на дату укладання цього Договору становить 11985,72%. Орієнтовна реальна річна процентна ставка з урахуванням періоду користування Кредитом за Зниженою процентною ставкою на дату укладення цього Договору становить 7437,84%. Орієнтовна загальна вартість кредиту за Стандартною процентною ставкою на дату укладення цього Договору становить 50 960,00 грн. Орієнтовна загальна вартість кредиту з урахуванням періоду користування кредитом за зниженою процентною ставкою на дату укладання цього Договору становить 49 820,00 грн. 
Договір про споживчий кредит укладено з відповідачем у електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» та підписаний шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що підтверджено самим договором.
У Договорі кредитної лінії зазначено персональні дані відповідача (його ПІБ, фінансовий номер телефону, електронну адресу, дату народження, серію та номер паспорту, РНОКПП, адресу місця реєстрації проживання та номер банківської картки, номер кредитного договору, суму кредиту та строк кредитування.
ТОВ «Макс кредит» виконало умови договору про споживчий кредит та перерахувало шляхом безготівкового переказу на рахунок платіжної картки відповідача №5167-81ХХ-ХХХХ-4140 кошти в розмірі 8 000,00 грн, що підтверджується листом-підтвердженням директора ТОВ «Профітгід» Ольги Король щодо здійснення переказу грошових коштів, згідно якого підтверджують, що в рамках Договору про надання фінансових платіжних послуг з переказу коштів №ПГ-714 від 28.07.2023 та на підставі платіжних інструкцій відправника, ТОВ «Профітгід» було здійснено успішні перекази грошових коштів на рахунки отримувачів. Надавач послуг: ТОВ «Профітгід», код ЄДРПОУ:39932827, ліцензія на переказ коштів без відкриття рахунку НБУ №21/991-рк від 29.05.2023 року. Платник: ТОВ Макс кредит, код 42806643 та надано перелік успішних переказів грошових коштів вказаний у Додатку 1. 
З Додатку щодо підтвердження здійснення переказу грошових коштів вбачається, що на карту ОСОБА_1 № НОМЕР_2 , номер кредитного договору №00-9903514 від 14.08.2024 року перераховано грошові кошти в сумі 8 000,00 грн., номер транзакції — 42362-28796-48384, номер платіжної інструкції — 125086337. 
З інформації, наданої суду АТ "Ощадбанк" на виконання ухвали від 28.11.2025, встановлено, що банківська картка № НОМЕР_3 емітована на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , номер мобільного телефону ОСОБА_1 НОМЕР_5 являється його фінансовим номером та знаходиться в анкетних даних. Також, банківською установою підтверджено факт зарахування коштів у сумі 8 000,00 грн. 16.08.2024 року на банківську карту № НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_1 
16.04.2025 року між ТОВ «Макс кредит» та ТОВ «Юніт капітал» було укладено Договір факторингу №16042025-МК/ЮнітКапітал, відповідно до якого ТОВ «Макс кредит» передає (відступає) ТОВ "Юніт Капітал" за плату належні йому права вимоги, а ТОВ "Юніт Капітал" приймає належні ТОВ «Макс кредит» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників. 
Відповідно до реєстру боржників від 16.04.2025 до договору факторингу №16042025-МК/ЮнітКапітал від ТОВ «Макс кредит» до ТОВ "Юніт Капітал" перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором №00-9903514 від 14.08.2024 року у розмірі 30 312,00 грн. 
Відповідно до детального розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №00-9903514 від 14.08.2024 року, який проведено станом на 16.04.2025 року, заборгованість відповідача складає 30 312,00 грн. 
При цьому, згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором № 00-9903514 від 14.08.2024 року, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 01.10.2025 року складає 33 512,00 грн., з яких: 9 200,00 грн — тіло кредиту, 21 112,00 грн — заборгованість за процентами, 3 200,00 грн — заборгованість за штрафними санкціями.
У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №00-9903514 від 14.08.2024 року у розмірі 30 312,00 грн. 
При цьому, з урахуванням заяви представника позивача від 02.12.2025 року про зменшення позовних вимог, представник позивача просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором №00-9903514 від 14.08.2024 року у розмірі 23 060,00 грн, з яких: 8 000,00 грн — сума заборгованості за основною сумою боргу, 13 860,00 грн — сума заборгованості за процентами, 1 200,00 грн — сума заборгованості за комісією. 
Водночас, доказів повного погашення заборгованості ані перед первісним кредитором, ані перед новим кредитором - позивачем у даній справі, відповідач суду не надав.
Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви їх застосування.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх
Загальні правила щодо форми договору визначено ст.639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Із прийняттям Закону України "Про електронну комерцію" № 675-VIII (надалі - Закон №675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У ст.3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч.3 ст.11 Закону № 675-VIII, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону № 675-VIII).
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.
Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним (ч.5 ст.11 Закону № 675-VIII).
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:
- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону;
- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону;
- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч.6 ст.11 Закону № 675-VIII).
Згідно з ч.8 ст.11 Закону № 675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - ч.12 ст.1 Закону № 675-VIII.
Стаття 12 вказаного Закону № 675-VIII визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;
- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п.6 ч.1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію").
Згідно з ч.13 ст.11 Закону № 675-VIII, електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із ст.64 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Частина 4 ст.95 ЦПК України встановлено, що копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.
Згідно з ч.5 ст.95 ЦПК України, учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (ч.6 ст.95 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір №00-9903514 від 14.08.2024 року між сторонами укладено шляхом його підписання разом з додатками електронним підписом з одноразовим ідентифікатором «88350».
У справі №524/5556/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, що одноразовим ідентифікатором є комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Відповідно, використання для підписання договорів позики електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який містить тільки комбінацію цифр, узгоджується із вимогами законодавства.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2023 року у справі №757/22453/20-ц, від 26 лютого 2024 року у справі №752/6020/21.
Без здійснення входу позичальником на сайт кредитодавця, без отримання ним умов договору (оферти) і повідомлення з одноразовим ідентифікатором та без введення відповідачем одноразового ідентифікатора, що означає прийняття пропозиції (акцепту), кредитний договір не був би укладеним.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 12 січня 2021 у справі №524/5556/19, від 28 квітня 2021року у справі №234/7160/20, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 18 червня 2021 року у справі №234/8079/20, від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19.
Оскільки відповідач виконав послідовні дії в інформаційній системі, яка використовується ТОВ «Макс Кредит», підписав кредитний договір присвоєним та направленим йому одноразовим ідентифікатором, вважається, що сторони кредитного договору досягли згоди щодо всіх його істотних умов.
З урахуванням наведеного, суд, встановивши, що кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», дійшов висновку про факт укладення 14.08.2024 року кредитного договору №00-9903514, що і не заперечувалося стороною відповідача. 
Факт перерахунку грошових коштів на карту відповідача підтверджено відповідними платіжними документами а також банківською установою АТ «Ощадбанк», в якому емітована карта відповідача на яку надійшли кредитні кошти в сумі 8 000,00 грн.
Згідно із ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Підстави заміни кредитора у зобов`язанні визначені ст.512 ЦК України, відповідно до якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч.3 ст.512 ЦК України).
За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (ст.ст.1077-1078 ЦК України).
Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Враховуючи вищенаведене, провівши аналіз законодавства, суд приходить до висновку, що ТОВ «Макс кредит» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №00-9903514 від 14.08.2024 року, за яким відповідач отримав кредит одним платежем у розмірі 8 000,00 грн. строком на 360 календарних днів, на банківську картку, вказану відповідачем у кредитному договорі, на умовах платності та поворотності, що підтверджується наданими позивачем документами. 
Крім того, таке зарахування кредитних коштів підтверджено також і банківською установою АТ «Ощадбанк», в якій у відповідача відкрито банківський рахунок та оформлено банківську карту. 
Таким чином, судом встановлено, що відповідачем отримано кошти та сторонами узгоджено істотні умови кредитного договору, зокрема, розмір кредиту, строк кредитування, строк дії договору, процентна ставка та порядок нарахування відсотків. 
ТОВ «Макс кредит» свої зобов`язання перед ОСОБА_1 за договором кредитної лінії № 00-9903514 від 14.08.2024 року виконало у повному обсязі, надавши відповідачу кредит на суму 8 000 грн.
Відступлення ТОВ «Макс кредит» свого права грошової вимоги до відповідача на користь ТОВ "Юніт Капітал" на підставі договору факторингу підтверджується наявними у справі доказами.
Жодних обставин, які б вказували на недійсність вказаного договору, відповідачем не доведено і судом не встановлено. 
Натомість, відповідач свої зобов`язання за вказаним договором як перед первісним кредитодавцем так і перед ТОВ «Юніт капітал» належним чином не виконав, заборгованість у повному обсязі не погасив, про що наведено у розрахунку заборгованості та виписки з особового рахунку, який надано ТОВ «Юніт капітал» у зв`язку з чим за відповідачем, за розрахунками позивача, станом на 01.10.2025 року утворився борг на загальну суму 33 512,00 грн., з яких: 9 200,00 грн — тіло кредиту, 21 112,00 грн — заборгованість за процентами, 3 200,00 грн — заборгованість за штрафними санкціями. У позовній заяві первісно позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №00-9903514 від 14.08.2024 року у розмірі 30 312,00 грн. 
Однак, 02.12.2025 року представник позивача звернувся з заявою про зменшення позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором №00-9903514 від 14.08.2024 року у розмірі 23 060,00 грн, з яких: 8 000,00 грн — сума заборгованості за основною сумою боргу, 13 860,00 грн — сума заборгованості за процентами, 1 200,00 грн — сума заборгованості за комісією. 
Здійснивши перевірку розрахунку заборгованості, також з урахуванням позиції відповідача, наведеній у відзиві на позовну заяву, судом встановлено наступне.
Так, як вбачається зі змісту Договору кредитної лінії №00-9903514 від 14.08.2024 року ОСОБА_1 надано грошові кошти на умовах споживчого кредиту в сумі 8 000 грн. строком на 360 днів. 
Так, суд погоджується з сумою заборгованості за тілом кредиту, яка становить 8 000,00 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Крім того, суд погоджується також і з визначеною позивачем сумою заборгованості за процентами за кредитним договором з огляду на наступне. 
Так, 24 грудня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою, яка визначає, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Як вбачається, з відповіді на відзив, а також заяви про зменшення позовних вимог, представником позивача здійснено перерахунок заборгованості відповідача за процентами за кредитним договором №00-9903514 від 14.08.2024 року, та такий розмір заборгованості не перевищує 1% та відповідає вимогам ч.5 ст.8 Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». 
Крім того, представником позивача враховано суму погашення кредитної заборгованості відповідачем та зазначено про те, що відповідач має сплатити позивачу заборгованість за процентами у сумі 13 860,00, з якою також погоджується і суд. 
При цьому, твердження представника відповідача наведені ним у відзиві, про те, що суд не може самостійно призначати максимальну ставку процентів у розмірі 1% не заслуговують на увагу. 
Так, суд не створює умови договору замість сторін, та не визначає ставку на власний розсуд як комерційну умову, проте суд зобов`язаний застосовувати обмеження, встановлені законом.
24 грудня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою, яка визначає, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Отже, якщо в договорі вказана ставка, що перевищує встановлений законом ліміт, суд не має права стягувати суму за завищеною ставкою.
Умова договору про відсотки, що перевищують законодавчий максимум, є нікчемною за законом. Суд у такому разі застосовує максимальну дозволену законом ставку для розрахунку заборгованості.
Суд не призначає ставку як суб`єкт ринку, проте він наділений повноваженнями обмежувати її стягнення рівнем 1% на день, якщо договір був укладений після набрання чинності відповідним законом, оскільки будь-яка ставка понад цей ліміт є незаконною.
Крім того, слід звернути увагу й на те, що представником позивача здійснено перерахунок заборгованості відповідача за процентами за кредитним договором №00-9903514 від 14.08.2024 року, та такий розмір заборгованості не перевищує 1% та відповідає вимогам ч.5 ст.8 Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». 
Доводи представника відповідача щодо неспівмірності розміру процентів, необхідності застосування облікової ставки НБУ не ґрунтуються на вимогах закону та спростовуються встановленими судом обставинами справи. 
Разом з тим, суд не знаходить підстав для стягнення з ОСОБА_1 комісії за надання кредиту в сумі 1 200,00 грн. за кредитним договором №00-9903514 від 14.08.2024 року, з огляду на таке.
Так, п.1.6 Договору кредитної лінії № 00-9903514 від 14.08.2024 року визначено, що кредитодавець одноразово нараховує комісію за надання кредиту у розмірі 15% від суми кредиту , що складає 1 200,00 грн. 
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Відповідно до частини п`ятої ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.
Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункти 29-31).
Відтак, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.
Оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит в даному випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником.
Такі висновки викладені Верховним Судом в постанові від 07 червня 2023 року у справі №686/14530/15.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2023 року в справі №204/224/21, якщо в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), та не узгоджено їх зі споживачем, то такі умови є нікчемними відповідно до частин першої та другої ст.11, частини п`ятої ст.12 Закону України «Про споживче кредитування».
У постанові Верховного Суду від 31.07.2025 у справі №199/441/21 зазначено, що положення договору про надання споживчого кредиту, які передбачають здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемними і окреме рішення суду про визнання їх недійсними не вимагається.
З матеріалів даної справи вбачається, що комісію у розмірі 15% було визначено як комісійну винагороду за надання кредиту. 
Водночас, в матеріалах справи відсутній перелік послуг, які пов`язані з наданням кредиту та які повинні надаватись фінансовою установою. 
Ураховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору та що собою являє така комісійне нарахування, то положення договору про встановлення комісійної винагороди у розмірі 15% за надання кредиту є нікчемними відповідно до ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі №727/5461/23.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по комісії за Договором кредитної лінії №00-9903514 від 14.08.2024 року у розмірі 1 200,00 грн., слід відмовити з підстав їх необґрунтованості.
Згідно з ч.ч. 3, 4 ст.12, ч.ч. 1, 3 ст.13, ч.ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи наведене, керуючись вимогами законодавства, здійснивши перевірку розрахунку заборгованості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість у розмірі 21 860,00 грн, з яких: 8 000,00 грн — заборгованість за тілом кредиту, 13 860,00 грн — заборгованість за відсотками. 
Розподіл судових витрат між сторонами та витрат на правничу допомогу.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
Як вбачається з платіжної інструкції №30070 від 31.10.2025, позивач сплатив за подання даного позову 2422,40 грн судового збору.
Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в пропорційному розмірі до задоволених позовних вимог, що становить 2 296 (дві тисячі двісті дев`яносто шість) грн. 34 коп. (2 422,40 грн.*21 860,00 грн./23 060,00 грн.); в іншій частині сплачений судовий збір покладається на позивача та відшкодуванню не підлягає.
Щодо вимог представника позивача та представника відповідача про стягнення суми витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.
Відповідно до положень статті 265 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання про судові витрати, склад та розмір яких входить до предмета доказування в справі.
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата ), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом з тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
За змістом ст. 137, 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу мають бути дійсними (реальними), необхідними, а їх розмір розумним з огляду на складність справи.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (пункт 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Наведений підхід до вирішення питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу є сталим та неодноразово викладався у постановах Верховного Суду, зокрема від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20), від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», пункті 80 рішення від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення від 30 березня 2004 року в справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East|WestAlianceLimited» проти України», заява № 19336/04), обґрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі №826/841/17 (провадження №К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одним з основних елементів верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість та кількість підготовлених документів, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Суд повинен оцінити витрати сторони у справі на оплату правничої допомоги у сукупності з критеріями, на які звертає увагу Європейський суд з прав людини, ураховуючи реальні обставини їх понесення та необхідності таких трат. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року в справі №925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року в справі №317/1209/19, від 03 лютого 2021 року в справі №554/2586/16-ц.
Позивачем заявлено про стягнення витрат на правничу допомогу та в їх підтвердження надано: договір про надання правничої допомоги №10/09/25-02 від 10.09.2025 року з додатковою угодою №25770873155 від 11.09.2025 року, протокол погодження вартості послуг до Договору про надання правничої допомоги№10/09/25-02 від 10.09.2025 року, акт прийому-передачі наданих послуг від 01.10.2025 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Соломко О.В. та довіреність на ім`я адвоката Соломка О.В. від імені ТОВ «Юніт Капітал».
Відповідно до п.1.1 договору клієнт доручає, а адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надати правничу допомогу в обсязі та умовах, передбачених цим договором.
Порядок оплати послуг та їх вартість визначені в розділі 3 договору.
Додатковою угодою №25770873155 від 11.09.2025 року, сторони, зокрема доповнили предмет договору як надання правничої допомоги по захисту інтересів клієнта у справі щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором № 00-9903514 від 14.08.2024 року.
Відповідно до акту прийому-передачі наданих послуг від 01.10.2025 року, який містить детальний опис робіт, адвокатом надані послуги на суму 7000,00 грн, що включає: складання позовної заяви до позичальника ОСОБА_1 (2 год - 5000,00 грн), вивчення матеріалів справи про стягнення заборгованості з позичальника (2 год - 1000,00 грн), підготовка адвокатського запиту щодо отримання інформації про зарахування коштів за кредитним договором (1 год - 500,00 грн), підготовка та подача клопотання щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів за кредитним договором ( 1 год - 500,00 грн).
Враховуючи складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також враховуючи заперечення іншої сторони щодо обґрунтованості розміру зазначених витрат, а також те, що позов задоволено частково та відповідно покладення на сторони судових витрат пропорційно розміру задоволених вимог, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правову (правничу) допомогу в пропорційному розмірі до задоволених позовних вимоги, а саме: 6 635 (шість тисяч шістсот тридцять п`ять) грн. 73 коп. (7 000,00 грн. *21 860,00 грн./23 060,00 грн.)
Також, представником відповідача — адвокатом Калініним С.К. у відзиві на позовну заяву, заявлено про стягнення з позивача ТОВ «Юніт Капітал» витрат на правничу допомогу в розмірі 5 421,87 грн. 
Так, представник відповідача зазначає про те, що відповідач очікує понести витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн на виконання умов п.2 Додатку №1 до Договору про надання професійної правничої допомоги №б/н/25 від 13.11.2025 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатським бюро «Калінін і Партнери». 
На підтвердження наданих послуг правничої допомоги надано Договір №б/н/25 про надання професійної правничої допомоги від 13.11.2025 року, укладений між адвокатським бюро «Калінін і Партнери» та ОСОБА_1 , Додаток №1 до вказаного Договору від 13.11.2025 року, де вказано, що клієнт сплачує бюро гонорар в розмірі 6 000,00 грн у строк до набрання судового рішення законної сили, у справі, що визначена предметом Договору, рекомендовані ставки адвокатського гонорару, які затверджені рішенням засновника адвокатського бюро «Калінін і Партнери» №3/2018 від 17.07.2018 року, акт виконаних робіт від 27.11.2025 року, згідно якого ОСОБА_1 надано усну консультацію, вивчення та аналіз позовної заяви з додатками, складання, оформлення та подання до суду відзиву на позовну заяву, на що адвокатом потрачено 12 годин, вартість таких послуг становить 6 000,00 грн., ордер на надання правничої допомоги та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Калініна С.К. 
Враховуючи складність справи, обсяг виконаної адвокатом Калініним С.К. роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також враховуючи заперечення іншої сторони щодо обґрунтованості розміру зазначених витрат, враховуючи часткове задоволення позову та відповідно покладення на сторони судових витрат пропорційно розміру задоволених вимог, дійшов висновку про задоволення вимоги про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в пропорційному розмірі до задоволених позовних вимог а саме на суму 5 139 (п`ять тисяч сто тридцять дев`ять) грн. 72 коп (5 421,87 грн. *21 860,00 грн./23 060,00 грн.).
Суд вважає, що саме такий розмір витрат на професійну правову (правничу) допомогу сторонам відповідає критерію розумності, встановлений їхньою дійсністю та необхідністю у цій справі. 
На підставі п.10 ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладену більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи зазначену правову норму, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача ТОВ «Юніт Капітал» різниці у судових витратах на професійну правову (правничу) допомогу в сумі 1 213 (одна тисяча двісті тринадцять) грн 86 коп.
Керуючись ст.ст.4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 242, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в:
Позов Товариство з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал" заборгованість за кредитним договором №00-9903514 від 14.08.2024 року у розмірі 21 860,00 грн, з яких: 8 000,00 грн — сума заборгованості за основною сумою боргу, 13 860,00 грн — сума заборгованості за процентами.
В решті позовних вимог слід відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал" судовий збір у розмірі 2 296 (дві тисячі двісті дев`яносто шість) грн. 34 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 1 213 (одна тисяча двісті тринадцять) грн 86 коп.
На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Сторони справи:
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал", ЄДРПОУ 43541163, адреса місцезнаходження: 01133, бульвар Лесі Українки, буд.34, офіс 333, м.Київ;
відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України № НОМЕР_6 , виданий 19.12.2019 року, орган, що видав 5624, РНОКПП — НОМЕР_4 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя Гладишева Х.В.