ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року 
м. Київ

справа №826/10488/18
адміністративне провадження № К/990/47800/25
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Олендера І.Я.,
суддів: Ханової Р.Ф.,  Гончарової І.А., 

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року (судді: Сорочко Є.О. (головуючий), Коротких А.Ю., Чаку Є.В.) у справі № 826/10488/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІГАЦЕНТР» до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
У С Т А Н О В И В:
І. Суть спору
Короткий зміст позовних вимог
1. Товариство з обмеженою відповідальністю «ГІГАЦЕНТР» (далі - позивач, Товариство, ТОВ «ГІГАЦЕНТР») звернулося до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (далі - відповідач, контролюючий орган, ГУ ДПС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 15 лютого 2018 року № 00001821402, № 00001801402, № 00001811402.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
2. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року позов ТОВ «ГІГАЦЕНТР» до ГУ ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень залишено без розгляду. Постановляючи ухвалу про залишення позову без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був належним чином повідомлений судом про призначені судові засідання та повторно, після неодноразового відкладення розгляду справи, не прибув у судове засідання без повідомлення поважних причин неявки та заяв про розгляд справи за відсутності його представника не подавав.
3. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Товариство подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права просило скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року у справі № 826/10488/18, а справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду.
4. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року задоволено апеляційну скаргу ТОВ «ГІГАЦЕНТР». Скасовано ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року у справі № 826/10488/18, а справу направлено для продовження її розгляду до суду першої інстанції. Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що будь-яких обґрунтувань тому, чому саме неявка позивача перешкоджає розгляду справи, оскаржувана ухвала не містить. Будь-яких відомостей про те, що явку позивача було визнано обов`язковою матеріали справи також не містять. Суд апеляційної інстанції зазначив, що даному конкретному випадку, з огляду на характер спірних правовідносин, зважаючи на те, що суд першої інстанції не визнавав явку сторін обов`язковою, не витребовував додаткових доказів, в матеріалах справи наявні всі процесуальні документи, у яких викладена позиція, зокрема, позивача, а також оскільки обов`язок доказування у цій справі покладається саме на відповідача, то наслідком повторної неявки представника позивача у засідання мало бути вирішення справи за його відсутності на підставі наявних доказів.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи учасників справи
5. Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції відповідач подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року та залишити в силі ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року у справі № 826/10488/18.
6. Згідно з положеннями пункту 4 частини другої статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
7. З огляду на зміст касаційної скарги, предметом касаційного оскарження є постанова суду апеляційної інстанції, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про залишення позову (заяви) без розгляду і направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, тобто рішення ухвалене судом за наслідками вирішення процесуального питання, підстави для касаційного оскарження такого судового рішення визначені абзацом 6 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
8. Контролюючий орган вказує, що судом апеляційної інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення було порушено норми процесуального права (а саме: частину п`яту статті 205, пункт 5 частини першої статті 240, частину другу статті 131 Кодексу адміністративного судочинства України), не надано належну оцінку доводам контролюючого органу щодо того, що позивач був належним чином повідомлений про призначені судові засідання та повторно, після неодноразового відкладення розгляду справи, не прибув у судове засідання без повідомлення поважних причин неявки та заяв про розгляд справи за відсутності його представника не подавав.
Відповідач зазначив, про неврахування судом апеляційної інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладених у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 (справа № 800/482/17), 17.04.2018 (справа № 815/468/15), 30.05.2018 (справа № 817/3419/15), 20.06.2018 (справа № 809/2113/13-а).
9. Позивач надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права та просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.
10. Касаційний розгляд справи проведено у попередньому судовому засіданні, відповідно до статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанції
11. Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
12. Перевіривши доводи касаційної скарги, в межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, Верховний Суд виходить з наступного.
Так, відповідно до частини першої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з положеннями частини п`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду, якщо неявка перешкоджає розгляду справи. Якщо відповідач наполягає на розгляді справи по суті, справа розглядається на підставі наявних у ній доказів.
До позивача, який не є суб`єктом владних повноважень, положення цієї частини застосовуються лише в разі повторної неявки.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо позивач не прибув (повторно не прибув, якщо він не є суб`єктом владних повноважень) у підготовче засідання чи у судове засідання без поважних причин або не повідомив про причини неявки, якщо від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності.
Отже, залишення позовної заяви без розгляду з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 205, пунктом 4 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України, можливе виключно за наявності сукупності таких умов:
а) належне повідомлення позивача про дату, час і місце судового засідання;
б) ненадходження заяви позивача про розгляд справи за його відсутності;
в) неявка позивача в судове (підготовче) засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини такої неявки;
г) неможливість розгляду справи по суті за відсутності позивача;
ґ) відсутність вимоги відповідача щодо розгляду справи по суті на підставі наявних у ній доказів.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними у постановах від 18 грудня 2019 року у справі № 9901/949/18, від 12 січня 2023 року у справі № 9901/278/21, від 06 квітня 2023 року у справі № 9901/345/21.
У справі, що розглядається судом апеляційної інстанції встановлено, що у судові засідання 24.03.2025, 07.04.2025 та 05.05.2025 представник позивача не прибув, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи; клопотань про розгляд справи без його участі чи про відкладення розгляду справи не подав.
При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено та зазначено, що будь-яких обґрунтувань тому, чому саме неявка позивача перешкоджає розгляду справи, ухвала суду першої інстанції від 05 травня 2025 року про залишення позову залишено без розгляду, не містить. Крім того, будь-яких відомостей про те, що явку позивача судом першої інстанції було визнано обов`язковою матеріали справи також не містять.
Суд зазначає, що невизнання судом першої інстанції неповажними причини неявки позивача в судові засідання (призначені на 24.03.2025, 07.04.2025 та 05.05.2025 відповідно) унеможливлює застосування пункту 4 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України, який передбачає залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям позивача в судове засідання саме без поважних причин.
Також, Суд зазначає, що суд першої інстанції не встановив належним чином наявність такої умови для залишення позову без розгляду як неможливість розгляду справи по суті за відсутності позивача.
Суд звертає увагу, що правила статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України є певною формою реалізації гарантій особи на звернення до суду за захистом свого порушеного права чи обмеження свобод. У них презюмується, що кожен, хто звертається до суду за захистом свого права, відповідно до принципів верховенства права, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, гласності і відкритості судового процесу, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, буде активним учасником судового провадження, зможе безпосередньо чи опосередковано через свого представника отримати судовий захист свого права.
Правила цієї статті встановлюють умови та підстави, спрямовані на те, щоб учасники судового процесу й, зокрема суд, не могли свавільно обмежити право особи на судовий розгляд справи по суті заявлених вимог через ухвалення будь-якого виду судового рішення, що припинить провадження у справі. Водночас правила цієї статті встановлюють наслідки та умови, які можуть настати для особи, яка не дотримується правил (процесу) судового провадження.
Частина п`ята статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України побудована таким чином, що дає суду можливість повернути позовну заяву особи без розгляду, що має вигляд застосування до особи, яка ініціювала позовне провадження, своєрідної форми відповідальності за дії, пов`язані з неявкою на засідання суду.
Законодавче формулювання частини п`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України «… якщо неявка перешкоджає розгляду справи» означає, що суд може розглянути позов по суті, однак не зобов`язаний цього робити. Це законодавче формулювання змістовно викладено у вигляді умови, яка в кожному конкретному випадку (правовій ситуації, казусові) повинна оцінюватися окремо в межах відповідних спірних правовідносин, які диктують її застосування.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 9901/949/18, від 27 травня 2020 року у справі № 9901/11/19.
Враховуючи саме таку позицію Великої Палати Верховного Суду, суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності повноважень суду і підстав для залишення позовної заяви без розгляду.
При цьому, Суд зазначає, що судом апеляційної інстанції було враховано положення частини третьої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якою встановлено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:
1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;
2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки;
3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник;
4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.
Отже, Суд зазначає, що в даному конкретному випадку, з огляду на характер спірних правовідносин, зважаючи на те, що суд першої інстанції не визнавав явку сторін обов`язковою, не витребовував додаткових доказів, тоді як в матеріалах справи наявні всі процесуальні документи, у яких викладена позиція, зокрема, позивача, а також оскільки обов`язок доказування у цій справі покладається саме на відповідача, то наслідком повторної неявки представника позивача у засідання мало бути вирішення справи за його відсутності на підставі наявних доказів, про що правильно зазначив в оскаржуваному рішенні суд апеляційної інстанції.
Таким чином, Суд зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для залишення позовної заяви без розгляду на підставі пункту 4 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України є помилковими та не ґрунтуються на правильному застосуванні норм процесуального права, а тому у суду апеляційної інстанції були наявні правові підстави для скасування ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року (про залишення позову без розгляду) у справі № 826/10488/18 з направленням цієї справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду.
13. Крім того, колегія судів зазначає, що Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) щодо якості судових рішень на рівні рекомендацій, що мають характер норм «м`якого права», наголосила, що якість будь-якого судового рішення залежить головним чином від якості його обґрунтування. Воно не лише полегшує розуміння сторонами суті рішення, а насамперед слугує гарантією проти свавілля. Обґрунтування судового рішення загалом засвідчує дотримання національним суддею принципів, проголошених ЄСПЛ. При цьому навіть «проміжні» процесуальні рішення потребують належного викладу підстав їх прийняття, якщо вони стосуються індивідуальних свобод. Належне мотивування судового рішення - це стандарт ЄСПЛ, напрацьований за результатами розгляду заяв про порушення права на справедливий суд. Аналіз практики ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції свідчить, що право на мотивоване судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи.
По-перше, ціль мотивування судового рішення полягає в тому, щоб продемонструвати і довести, передусім сторонам, що суд справді почув, а не проігнорував їхні позиції. По-друге, мотивоване судове рішення надає сторонам змогу вирішити питання про доцільність його оскарження. По-третє, належне мотивування судового рішення забезпечує ефективний апеляційний перегляд справи. По-четверте, тільки мотивоване судове рішення забезпечує можливість здійснювати суспільний контроль за правосуддям.
14. Суд звертає увагу, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, пункт 23). Тому за наведених вище підстав, якими Суд обґрунтував своє рішення, не вбачається необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
15. Переглянувши судове рішення в межах касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судового рішення, а тому касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року у справі № 826/10488/18 слід залишити без задоволення.
16. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
17. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України).
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359, Кодексу адміністративного судочинства України, Суд,

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України залишити без задоволення, а постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року у справі № 826/10488/18 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді	І.Я.Олендер Р.Ф. Ханова   І.А. Гончарова