КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5815/2026
Справа № 755/21067/25

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

11 березня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Галагана В.І. в м. Київ 13 листопада 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про встановлення факту, що має юридичне значення,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даною заявою, просила встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_3 (при народженні ОСОБА_4 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її дідом; встановити факт, що її дід ОСОБА_3 (при народженні ОСОБА_4 ) народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Новомосковськ (нині місто Самар) на землях, що входили на момент його народження до складу УРСР; встановити факт проживання на території, а саме що її прадід ОСОБА_5 постійно проживав на землях, що входили на момент його постійного проживання до складу УНР, УСРР, УРСР. 
Заяву мотивувала тим, що дана заява подається з метою отримання нею громадянства України на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» з подальшими змінами та доповненнями.
Щодо неможливості отримати громадянство іншим шляхом, аніж через встановлення юридичного факту, пояснювала, що є онукою ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Новомосковськ (нині м. Самар) та правнучкою ОСОБА_5 , який народився у 1885 р. у м. Сімферополь та тривалий час проживав, працював на територіях, належних до українських земель. Однак прямі документи, що підтверджують їхні родинні зв`язки, не збереглися, наявні лише копії, крім того, її прадід після народження був перейменований та в деяких офіційних документах наявні помилки та друкарські помилки. Але сукупність прямих, послідовних та непрямих доказів їхньої спорідненості та докази постійного проживання на території, яка входила на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу УСРР, УРСР, доводять їхню спорідненість. Документи її діда та прадіда за час життя через помилки та описки декілька разів змінювалися, тому встановити факт родинного зв`язку можливо лише через суд. З метою отримання громадянства України на підставі наявних документів вона зверталася до Управління ДМС у Дніпровському районі м. Києва, але їй пояснили, що така можливість з`явиться після вступу в силу 08 січня 2025 року змін до закону про громадянство і що їй необхідно довести факти спорідненості з дідом і прадідом.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Заявник ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її заяву.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладала обставини справи, наведені у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, вказувала, що суд не дотримався вимог ст. 263, 264, 265, 294, 128, 272, 211, 227, 229, 241 ЦПК України, зокрема, у порушення ст. 128 ЦПК України не надіслав судові виклики заявнику та представнику заявника належним чином, що призвело до суттєвого порушення прав заявника та неповідомлення про дату та час засідання, а тому унеможливило належний розгляд справи, позбавило її можливості представляти свою позицію в суді, права на вступне слово, додаткові пояснення, які можуть доповнити матеріали справи. 
Також неповідомлення заявника призвело до порушення вимог ст. 294 ЦПК України, якою передбачено розгляд справ окремого провадження за участю заявника та заінтересованих осіб.
Суд в порушення ст. 181 ЦПК України не перевірив відправлення та не забезпечив отримання стороною заявника пояснень заінтересованої особи. В матеріалах справи відсутнє належне підтвердження направлення пояснення заінтересованій особі, і навіть на теперішній час ці пояснення на будь-яку із зазначених в заяві адрес не надходили.
Вказувала, що в порушення ст. 265 ЦПК України в мотивувальній частині рішення відсутні докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення, адже судом не зазначено, чому цілу низку письмових доказів заявника не прийнято до уваги, не досліджено та не перелічено в рішенні, відсутня мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.
Зазначала, що суд порушив вимоги ст. 229 ЦПК України щодо дослідження доказів, адже відповідно до зазначеної норми суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі, і даних дій суд першої інстанції не здійснив, на що, крім вищезазначеного, вказує також те, що відповідно до протоколу судового засідання від 13 листопада 2025 року суд поставив на обговорення питання дослідження доказів та стадії ухвалення рішення о 12:31:23, в наступному о 12:31:53 вислухав думку заінтересованої особи та одразу перейшов до стадії ухвалення рішення. Тобто суд першої інстанції жодної секунди не досліджував докази у справі, виходячи з протоколу судового засідання. 
Також суд не дотримався вимог ст. 272 ЦПК України, не надіславши заявнику та представнику рішення суду, як це передбачено зазначеною нормою.
Вказувала, що формальний та неповний розгляд справи викликає недовіру до суду.
Натомість, за умови ретельного дослідження наданих нею доказів прослідковується послідовний кровний, родинний зв`язок, споріднення між дідом заявниці ОСОБА_6 , через її мати ОСОБА_7 та факт народження та проживання діда заявниці ОСОБА_6 на території СРСР, що відносяться до теперішніх українських земель, а також доведені кровні, родинні відносини з прадідом по лінії батька заявниці ОСОБА_5 , а також факт проживання прадіда на території теперішньої України.

Від заінтересованої особи Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заінтересована особа просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, наводила власні спростування доводів апеляційної скарги.
Посилалася на зміст ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України», п. 28, 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215.
Звертала увагу, що заявником надано до заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, пакет документів для підтвердження факту родинних відносин. Проте, згідно копії запису про народження № 93 від 1926 року у м. Новомосковськ, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_8 , тоді як згідно повторного свідоцтва про смерть НОМЕР_1 , виданого 07 квітня 2022 року, в ньому значиться ОСОБА_3 , і така розбіжність в документах не дає можливість встановити факт родинних відносин між заявницею та ОСОБА_3 . Також варто зазначити, що в наданих документах наявна розбіжність написання прізвища ОСОБА_5 , а саме ОСОБА_9 (реєстраційний бланк члена ВКП(б), картка ЦК ВКП (б) № 1220832).
Наголошувала, що для набуття громадянства України іноземцями або особами без громадянства за територіальним походженням юридичне значення може мати факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України». Проте заявником не надано вагомих та допустимих доказів факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_9 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України». 
Зазначала, що Україна вийшла з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 1993 року, підписану з рф, білоруссю та іншими країнами СНД. Тому всі офіційні документи, видані на території росії та білорусі, не мають юридичного значення на території України, їх потрібно перекладати, робити апостиль та нотаріально засвідчувати.
Посилалася на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2024 року у справі № 990/163/23, наголошувала, що здійснити перевірку наданих заявником доказів органи ДМС позбавлені можливості, в тому числі звертатись із офіційними запитами до відповідних органів рф. 
При цьому, згідно ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», буль-який акт (рішення, документ), виданий органом та/або особами, передбаченими ч. 2 цієї статті, не є дійсним і не створює правових наслідків.
Звертала увагу, що надані заявником докази, зокрема копії свідоцтв про народження, є нечитабельними, також відсутній їх переклад на українську мову. Засвідчення вірності перекладу документів з однієї мови на іншу здійснюється нотаріально, в порядку, передбаченому ст. 29 Закону України «Про нотаріат».
Посилалася на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30 липня 2018 року у справі № 737/120/18 про те, що в порядку окремого провадження може бути встановлений факт родинних відносин лише між кровно спорідненими родичами, у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 638/15738/17, від 11 лютого 2022 року у справі № 947/22756/19 щодо доказів, які підтверджують факт родинних відносин.
Посилалася на роз`яснення Верховного Суду України в листі від 01 січня 2012 року, у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 січня 2012 року, п. 18 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення».

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.
Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст. 128 - 130 ЦПК України.
Частинами 1 - 4 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка не є обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
Згідно із ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув, розглянувши справу за відсутності заявника і її представника та за відсутності доказів належного повідомлення заявника про дату, час та місце розгляду справи, про що нею вказується в апеляційній скарзі.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Вирішуючи заяву ОСОБА_1 , апеляційний суд враховує таке.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 є іноземною громадянкою, яка проживає на території України на підставі посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 , виданої 01 червня 2016 року (а. с. 13) та 15 травня 2013 року зареєструвала шлюб з громадянином України ОСОБА_10 (а. с. 19).
Згідно архівної довідки, виданої 12 вересня 2022 року Державним архівом Дніпропетровської області, у книзі реєстрації актів цивільного стану відділу ЗАГС при Новомосковському виконкомі Катеринославського округу є актовий запис № 93 від 12 квітня 1926 року про народження ІНФОРМАЦІЯ_2 дитини чоловічої статі на ім`я, по батькові та прізвище « ОСОБА_8 », батько « ОСОБА_11 », українець, 26 років, мати « ОСОБА_12 », українка, 26 років, місце проживання батьків - АДРЕСА_1 . Прізвища, імена, по батькові записані відповідно до тексту документа, орфографія збережена. Також повідомлено, що у книзі реєстрації актів цивільного стану по м. Новомосковську Катеринославського округу за 1926 рік актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , немає (а. с. 23 - 24).
Також заявником надано копії документів російською мовою:
копію паспорту ОСОБА_1 (а. с. 15 - 18),
копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 , матір`ю якої є ОСОБА_13 , а батьком ОСОБА_14 , місце реєстрації факту народження м. Москва, рф (а. с. 14), 
копію свідоцтва про народження ОСОБА_15 , батьками якої є ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , місце народження - м. Мяунджа Сусуманського району Магаданської області (а. с. 25, 27), 
копію свідоцтва про смерть ОСОБА_16 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у Дніпропетровській області, м. Новомосковськ, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у п. Мяунджа Сусуманського району Магаданської області (а. с. 28),
копію витягу з метричної книги за 06 листопада 1885 року про хрещення ОСОБА_18 у православне віросповідання під іменем ОСОБА_18 (а. с. 39),
копію листа Державної казенної установи Республіки Крим «Державний архів Республіки Крим» від 29 серпня 2024 року про те, що в документах архівного фонду «Колекція метричних книг соборів, церков, синагог і мечетей Таврицької губернії за 1791-1920 роки» у метричній книзі записів народження, шлюбу і смерті Сімферопольської єврейської синагоги за 1885 рік в метричному записі № 107 значиться: ОСОБА_20 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , обрізаний 19 листопада 1885 року , місце народження м. Сімферополь (а. с. 52). 
копію автобіографії ОСОБА_21 , який народився у 1885 році в м. Сімферополь (а. с. 35),
копію реєстраційного бланку члена ВКП (б) ОСОБА_22 , 1885 року народження, з відмітками про трудову діяльність з 1898 по 1920 роки у м. Сімферополь, м. Могилів-Подільський, м. Харків, м. Мелітополь (а. с. 36), 
копії особових листків № 207749 на ім`я ОСОБА_22 , 1985 року народження, Н.-Николаевская губерния, партийная организація Н.-Николаевск, з відмітками про роботу у 1919 році у м. Сімферополь (а. с. 29 - 30), № 10210 на ім`я ОСОБА_21 , з відмітками про роботу у м. Сімферополь, м. Харків (а. с. 32),
копію звітної картки ЦК ВКП (б) на ім`я ОСОБА_22 з вклеєною фотографією (а. с. 38),
копію виписки про народження ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьками якої є ОСОБА_24 та ОСОБА_25 (а. с. 41).
Крім того, заявником надано копії фотографій надмогильного пам`ятника з написами « ОСОБА_21 , 1885 - 1945», « ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_6», « ОСОБА_16 , 1926 - 1984» (а. с. 43 - 44) та копії фотографій з сімейного архіву (а. с. 45 - 47).

ОСОБА_1 зверталась до Центрального міжрегіонального управління ДМС України у м. Києві та Київській області з приводу оформлення набуття громадянства України, на що їй дано роз`яснення від 04 листопада 2025 року про те, що при виконанні умов п. 24, 26, 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, заявниця може звернутись до територіального підрозділу ДМС України для подачі заяви та документів для оформлення набуття громадянства України (а. с. 72 - 73).
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про громадянство України» особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), Кримської Народної Республіки, Кримської Автономної Радянської Соціалістичної Республіки, а також її діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Згідно п. 28 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, дід чи баба якої народилися до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент їх народження до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього Порядку, а також: а) документ, що підтверджує факт народження діда чи баби заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту; б) документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з дідом чи бабою, які народилися на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.
Згідно п. 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній чи підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Звертаючись до суду з даною заявою, ОСОБА_27 посилалася на те, що встановлення факту родинних відносин з дідом ОСОБА_6 , а також факту його народження ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Новомосковськ, на землях, що входили на момент його народження до складу УРСР, а також факту постійного проживання її прадіда ОСОБА_5 на землях, що входили на момент його постійного проживання до складу УНР, УСРР, УРСР, необхідно для набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України».

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 638/15738/17, (провадження № 61-15921св19), викладено висновок, що до заяви про встановлення факту родинних відносин, в якій зазначається мета, з якою заявник просить встановити цей факт, можуть додаватися не тільки такі письмові докази, як свідоцтва про народження, шлюб, смерть, актові записи про народження та смерть. Доказами, які підтверджують наявність цього юридичного факту також можуть бути: акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб. Крім того, судами підлягають врахуванню довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану. Також мають враховуватися показання свідків, яким достовірно відомо про стосунки померлого із заявником. Цей перелік не є вичерпним.

У постанові Верховного Суду від 11 лютого 2022 року у справі № 947/22756/19 (провадження № 61-249св21), викладено правовий висновок, згідно якого доказами, що підтверджують факт родинних відносин, можуть бути документи, які підтверджують наявність цього юридичного факту (акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб); довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану; пояснення свідків, яким достовірно відомо про взаємовідносини померлого із заявником.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Разом із тим, заявником не надано належних та допустимих доказів, які би в їх сукупності підтверджували факт кровної спорідненості, а саме, що ОСОБА_3 (при народженні, як зазначено заявником, ОСОБА_4 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її дідом, а ОСОБА_5 - прадідом.

Такими доказами не можуть вважатися копії фотознімків, наявні в матеріалах справи, оскільки на підставі самих лише фотознімків неможливо ідентифікувати зображених на них осіб саме як родичів ОСОБА_27 та ймовірні родинні зв`язки між ними.

Іншою доказовою базою, наявною в матеріалах справи, заявником також не підтверджено власне походження від ОСОБА_3 (при народженні ОСОБА_4 ) та ОСОБА_5 , з урахуванням розбіжностей у написанні прізвищ ( ОСОБА_28 та ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та ОСОБА_9 ), імен ( ОСОБА_30 та ОСОБА_31 , ОСОБА_18 та ОСОБА_32 ), у наданих ОСОБА_27 документах.

Доводи заявника, що збіг місця народження, батьків і дати народження ОСОБА_3 підтверджує, що він і був при народженні ОСОБА_4 , її дідом, а також що збігаються місце народження її матері та місце смерті її діда у с. Мяунджа Магаданської області, відхиляються апеляційним судом, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Факт захоронення в одній сумісній могилі ОСОБА_3 з ОСОБА_5 та ОСОБА_33 , поруч з якою знаходиться могила ОСОБА_14 , на що ОСОБА_27 посилається в заяві, не є беззаперечним доказом її кровного споріднення із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Апеляційний суд також звертає увагу, що згідно копії свідоцтва про смерть ОСОБА_16 , останній помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 28), в той час як напис на надгробному пам`ятнику свідчить про іншу дату смерті особи, яка похована у цій могилі - 1984 рік (а. с. 43).

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що місцем смерті ОСОБА_3 , згідно копії свідоцтва про смерть, є с. Мяунджа Магаданської області, в той час як спільне захоронення, як повідомляє ОСОБА_27 у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, знаходиться у м. Балашиха Московської області.

Також апеляційний суд враховує, що відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав», під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Отже, документи, копії яких надано ОСОБА_1 до матеріалів справи, які були видані на підставі вимог чинного законодавства іноземної держави (російської федерації), які містять необхідні реквізити, на підставі вимог постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» від 04 лютого 2023 року № 107, не потребують засвідчення апостилем і подальшої легалізації, та вважаються дійсними на території України.

Разом із тим, ОСОБА_1 у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повідомлено, що оригінали документів, що підтверджують родинні зв`язки, не збереглися, наявні лише копії.

З урахуванням припинення відносин України з рф, та за умов відсутності у заявника оригіналів поданих нею документів, здійснення перевірки зазначених у них відомостей шляхом направлення запитів до відповідних компетентних органів держави, якою ці документи були видані, унеможливлене.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження родинних відносин із ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , в зв`язку з чим апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення заяви ОСОБА_27 у цій частині.

З урахуванням недоведеності родинних відносин ОСОБА_1 із вказаними особами, буде позбавлене правової мети встановлення факту їх народження та постійного проживання на землях, що входили на момент їх народження та постійного проживання до складу УНР, УСРР, УРСР, а тому у даній частині заява ОСОБА_1 задоволенню також не підлягає.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для його скасування, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити ОСОБА_1 , заінтересована особа Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 березня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.