Справа №567/1016/25
Провадження №2/567/27/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 квітня 2026 року 	м. Острог 	

Острозький районний суд Рівненської області у складі: 
головуючий суддя - Венгерчук А.О. 
секретар - Дем`янчук Н.В. 
за участю
представника позивача – ОСОБА_1 
представника відповідача – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,- 
встановив:

в Острозький районний суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_4 , про визнання права власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в порядку спадкування, звернувся ОСОБА_3 .
В обґрунтування позовної заяви зазначає, що у власності його батька ОСОБА_5 перебувала 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 , який був побудований батьками у 1967 році, а також земельна ділянка площею 2,48 га на території Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області та майновий пай в загальному майновому фонді СВК «Горинь» с.Вельбівно Острозького району Рівненської області та пояснює, що після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1 його спадкоємцями за законом були він та сестра ОСОБА_4 , які оформили свої спадкові права на земельну ділянку площею 2,48 га на території Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області та майновий пай в загальному майновому фонді СВК «Горинь» с.Вельбівно Острозького району Рівненської області, отримавши свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку зазначеного майна кожен, а спадкових прав на зазначений житловий будинок не оформляли.
Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла їх мати і 28.09.2022 він звернувся до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на зазначений житловий будинок, але в такій дії йому було відмовлено, оскільки за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірний житловий будинок було зареєстровано лише за їх матір`ю ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 14.12.2005 виконавчим комітетом Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області.      
Посилаючись на те, що спірний житловий будинок було набуто його батьками під час шлюбу, у зв`язку з чим на час смерті його батько мав право на його 1/2 частку, зазначаючи, що в нього відсутня можливість іншим чином захистити свої спадкові права щодо цього будинку після смерті його батька, просить визнати за собою в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 право власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 18.06.2025 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання, відповідачці визначено строк для подання відзиву на позовну заяву.
За клопотанням представника позивача ухвалою суду від 04.09.2025 було витребувано від Рівненського обласного державного нотаріального архіву спадкову справу №220/2005, заведену після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою суду від 19.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до розгляду по суті.
01.04.2026 представником відповідача подано заяву про застосування стоків позовної давності. Представник відповідача у ній вказує, що позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, повинен довести що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.
Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.
Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Відповідачка ОСОБА_4 правом подати відзив на позовну заяву не скористалась.
В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.
В судовому засіданні представник позивача – адвокат Чернов В.В. позовні вимоги підтримав, з підстав та доводів викладених в позовній заяві, та просить суд визнати за позивачем право власності в порядку спадкування на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 .
Додатково пояснив, що ЦК України позивач не обмежений строками для звернення за оформленням своїх спадкових прав, а тому не пропустив строк звернення до суду з цим позовом, оскільки своєчасно подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті батька, в той час як його мати з такою заявою не зверталась, а отже не реалізувала свого права на прийняття спадщини. В судовому порядку свідоцтво про право власності за ОСОБА_6 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами який знаходиться в АДРЕСА_1 не оспорювалось, як і не оспорювались свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька.
Відповідачка ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку.
Представник відповідачки – адвокат Огойко А.А. в судовому засіданні просить в задоволені позову відмовити, зазначивши, що 14.12.2005 матір`ю позивача було отримано свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок і позивач не міг про це не знати, отже пропустив строк позовної давності для вирішення цього спору та не заявляв вимог про визнання зазначеного свідоцтва недійсним. Також зазначає про те, що мати позивача - дружина ОСОБА_5 , на час смерті останнього проживала і була зареєстрованою за місцем проживання в зазначеному житловому будинку, заяв про відмову від спадщини не подавала, а тому також є спадкоємцем ОСОБА_5 за законом і з урахуванням того, ще зазначене майно набуте за час шлюбу, успадкувала 1/3 частку спадкового майна зазначеного спадкодавця, хоча і не оформила своїх спадкових прав, а тому позивач може претендувати не на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 , а на 1/6 його частку.
Підтримав заяву про застосування строків позовної давності, посилаючись на обставини викладені в ній. Зазначив, що позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, повинен довести що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.
Вказує, що за обставинами цієї справи вбачається, що спадщина після смерті ОСОБА_5 відкрилася ще ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач у вересні 2005 року вже оформив частину спадкових прав на земельну ділянку та майновий пай, згідно з свідоцтвами про право на спадщину за законом від 13.09.2005 за реєстровими №159 та №1597, що підтверджує його активну участь у спадковій справі ще 20 років тому.
Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідачки, вивчивши матеріали справи, дослідивши матеріали спадкової справи, вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав.
За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Позивач звертався до суду неодноразово.
Востаннє, 27.01.2025, рішенням Острозького районного суду відмовлено в позові ОСОБА_3 до Острозької міської ради Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 , про визнання права власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в порядку спадкування, оскільки позов було подано до неналежного відповідача.      В судовому засіданні встановлено, що 15.01.1961 Вельбівненською сільською радою Острозького району Рівненської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (свідоцтво про шлюб НОМЕР_1 ).
ІНФОРМАЦІЯ_3 у зазначеного подружжя народився син ОСОБА_3 (свідоцтво про народження НОМЕР_2 ), а ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась дочка - ОСОБА_4 (свідоцтво про народження НОМЕР_3 ), яка згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 13.09.2005 іменується як ОСОБА_4 .             За даними погосподарських книг Вельбівненської сільської ради Острозького (на даний час Рівненського) району Рівненської області позивач та відповідач ОСОБА_4 від народження проживали в АДРЕСА_1 і позивач вибув з даного господарства 09.02.1984, а ОСОБА_4 вибула з даного господарства 02.02.1991, їх батько помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 ), а мати померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_5 ).
З матеріалів спадкової справи №220 від 09.09.2005, заведеної після смерті ОСОБА_5 , вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 08.09.2005 звернулись в Острозьку районну державну нотаріальну контору Рівненської області зі спільною заявою про прийняття спадщини після смерті батька, зазначивши серед спадкового майна право на земельну частку (пай) та майновий пай в загальному пайовому фонді СВК «Горинь» с.Вельбівно.
Відповідно до ч.1 ст.1216, ч.1 ст. 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.1258, ч.1 ст.1261 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно інформаційних довідок зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №1230163 від 09.09.2005, (спадкові справи) №1230175 від 09.09.2005 встановлено, що заповітів, спадкових договорів, складених від імені ОСОБА_5 посвідчено не було, спадкові справи після його смерті не заводились.
Частиною 1 статті 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч.1-3, 5 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Отже, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були такими, що прийняли спадщину після смерті свого батька ОСОБА_5 , як такі, що протягом строку на прийняття спадщини подали заяви про її прийняття.
З матеріалів спадкової справи встановлено, що ОСОБА_5 на час смерті, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №030049, належала земельна ділянка площею 2,48 га, призначена для ведення особистого селянського господарства, яка знаходилась на території Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області (фактично складалась з трьох земельних ділянок) та майовий пай члена КСП серії РВ №0217957, а також грошові заощадження в Острозькому відділенні Ощадного банку.
Зі свідоцтв про право на спадщину за законом від 13.09.2005 в судовому засіданні встановлено, що зазначене вище майно було успадковано в рівню частинах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про що ними отримане правовстановлюючі документи.
Водночас, з погосподарських книг Вельбівненської сільської ради Острозького (на даний час Рівненського) району Рівненської області встановлено, що позивач та відповідачка ОСОБА_4 з часу народження разом зі своїми батьками проживали в АДРЕСА_1 .
Рішенням Острозького районного суду від 27.01.2025 щодо зазначених сторін, встановлено, що фактично житловий будинок з надвірними будівлями, які знаходяться в АДРЕСА_1 на момент закінчення його будівництва належав на праві сумісної власності подружжю ОСОБА_7 .
Відповідно до ч.1 ст.1258, ч.1 ст.1261 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки, а за відсутності заповіту від імені ОСОБА_5 , його дружина належала до кола його спадкоємців за законом першої черги, як і його діти.
Відповідно до ч.1-3, 5 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Оскільки на час смерті спадкодавця ОСОБА_5 разом з ним в спірному житловому будинку проживала його дружина, що підтверджується довідкою Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області від 12.09.2005, яка міститься в матеріалах спадкової справи, а також відомостями з погосподарських книг зазначеної сільської ради, від спадщини вона не відмовлялась, то їй як спадкоємцю за законом мала належати рівна з їх дітьми частка в спадковому майні спадкодавця ОСОБА_5 .
Оскільки мати позивача - дружина ОСОБА_5 , на час смерті останнього проживала і була зареєстрованою за місцем проживання в зазначеному житловому будинку, заяв про відмову від спадщини не подавала, а тому також є спадкоємцем ОСОБА_5 за законом і з урахуванням того, ще зазначене майно набуте за час шлюбу, успадкувала 1/3 частку спадкового майна зазначеного спадкодавця, хоча і не оформила своїх спадкових прав, а тому позивач може претендувати на 1/6 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 .
Щодо пропуску позивачем строку позовної давності суд зазначає наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі №367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.
Статтями 257, 261 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц зазначено, що порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення його цивільного права. Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила встановленого статтями 12, 81 ЦПК України.
Відповідачка вказує, що інформацію про порушення права позивачем можна було отримати раніше. Зазначає, що спадщина після смерті батька  ОСОБА_5 відкрилася ще ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач у вересні 2005 року вже оформив частину спадкових прав на земельну ділянку та майновий пай, згідно з свідоцтвами про право на спадщину за законом від 13.09.2005 за реєстровими №159 та №1597, що підтверджує його активну участь у спадковій справі ще 20 років тому.
14.12.2005 року на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Вельбівненської сільської ради, одноосібним власником усього будинку стала матір сторін - ОСОБА_6 . Дані про реєстрацію публічними та доступними.
Позивач мав можливість дізнатися про статус будинку та відсутність своє частки в ньому ще у 2005 році під час оформлення інших частин спадщини. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача - ОСОБА_6 
28.09.2022 позивач звернувся до приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області, Бернацької І.М., із заявою на видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (до перейменування - АДРЕСА_1 ).
Батько сторін у справі - ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому позивач зі спливом шести місяців для прийняття спадщини мав можливість звернутися до нотаріуса із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , (до перейменування - АДРЕСА_1 ) та після 13.09.2005 року довідатися про порушення свого права. 
Однак, після закінчення строку на прийняття спадщини позивач звернувся до суду лише 09.06.2025 року, тобто через 20 років та 2 місяці. 
Вказані обставини свідчать про порушене право позивача, але не спростовують позицію відповідачки, що позовна давність спливла.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17 (провадження №14-448цс19) вказано, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. 
Враховуючи наведене, суд вважає що в позові слід відмовити, застосувавши позовну давність.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_6 встановлено, що позивач ОСОБА_3 має 2 групу інвалідності загального захворювання, а тому за правилами ч.6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати в частині сплати судового збору слід компенсувати за рахунок держави.
Керуючись статтями 5, 12, 13, 141, 211, 258, 263-265, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
ухвалив: 

в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, відмовити. 

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 13.04.2026.

Суддя Острозького районного суду	Венгерчук А.О.