ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1923/26 Справа № 210/2578/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/2578/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», 
відповідач -  ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 на рішення Металургійного районного суду міста Кривого Рогу від 30 жовтня 2025 року, яке ухвалено суддеюВікторович Н.Ю.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 30 жовтня 2025року, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (надалі - ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів»,ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 05 липня 2023 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №6939720. 
27 жовтня 2023 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір факторингу №27102023/1, у відповідності до умов якого ТОВ «Мілоан» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Мілоан» права вимоги до боржників.
Відповідно до Реєстру прав вимоги№1від 27.10.2023 до Договору факторингу №27102023/1 від 27.10.2023 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до відповідача на суму 66767,50 грн., з них: 17000,00 грн. – сума заборгованості за основною сумою боргу; 48557,50 грн. – сума заборгованості за відсотками; 1190 грн. – заборгованість за комісією.
Посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_1 своїх грошових зобов`язань, позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором, яка складає 66767,50 грн., а також відшкодувати понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору.
Рішенням Металургійного районного суду міста Кривого Рогу від 30 жовтня 2025 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» суму заборгованості за Кредитним договором №6939720 від 05.07.2023 року, в розмірі 66 767,50 грн., з них: 17000,00 грн. – сума заборгованості за основною сумою боргу; 48557,50 грн. – сума заборгованості за відсотками; 1190 грн. – заборгованість за комісією.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» судовий збір у розмірі 3028,00 грн. 
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував соціальний стан відповідачки ОСОБА_1 , яка перебуває у декретній відпустці та отримує лише допомогу по догляду за дитиною, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», особи, чий дохід менший за прожитковий мінімум, мають право на звільнення від сплати судового збору. Суд, незважаючи на це, безпідставно стягнув із відповідачки судовий збір у розмірі 3 028,00 грн, хоча її єдиним доходом є соціальні виплати.
Суд не врахував факт вже списаних коштів під час виконання у межах попередніх виконавчих проваджень №78772530, №78772533, об`єднаних у зведене провадження №78776831, відкритих на підставі заочного рішення, яке згодом було скасоване.
Суд не врахував обмеження щодо розміру утримань із доходів згідно із Законом України «Про виконавче провадження».
Суд не взяв до уваги наявність дитини та статус члена сім`ї військовослужбовця. Наполягає на тому, що ОСОБА_1 , як дружина військовослужбовця, відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.05.2014 року, має право на звільнення від нарахування відсотків і штрафів під час воєнного стану.
В матеріалах справи відсутній оригінал або копія кредитного договору. Усі нарахування (відсотки, комісії, штрафи) обґрунтовані лише посиланням на договір №6939720 від 05.07.2023 року, однак, жодного належного доказу існування цього договору у матеріалах справи не надано, що прямо порушує ст. 76, 77, 80, 81 ЦПК України. 
Також, суд не врахував граничну ставку нарахування процентів, адже, відповідно до Закону України № 3156-ІХ від 10.06.2023 року, гранична сума всіх платежів за споживчим кредитом не може перевищувати 50% від суми наданого кредиту.
У відзиві на апеляційну скаргу, до яких додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що  05 липня 2023 року між ТОВ «Мілон» та ОСОБА_1 було укладено Договір про споживчий кредит №6939720, відповідно до якого відповідачка отримала кредит в сумі 17 000,00 грн., зі сплатою процентів, строком на 105 днів до 18.10.2023. 
Відповідно до п. 1.5 Договору загальна витрати позичальника за пільговий період складають 3867,50 грн. в грошовому виразі та 14562,00 відсотків річних у процентному значенні. Загальні витрати позичальника за кредитом (за весь строк кредитування) складає 49 767,50 грн. в грошовому виразі та 11521,00 відсотків річних. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника за пільговий період складає 20867,50 грн. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника за весь строк кредитування складає 66 767,50 грн. 
Пунктом 1.5.1 Договору передбачено, що комісія за надання кредиту 1190,00 грн., яка нараховується за ставкою 7,00 відсотків від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту. 
27 жовтня 2023 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір факторингу №27102023/1, у відповідності до умов якого ТОВ «Мілоан» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Мілоан» права вимоги до боржниці ОСОБА_1 . 
Відповідно до Реєстру прав вимоги №1 від 27.10.2023 до Договору факторингу №27102023/1 від 27.10.2023 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до відповідачки на суму 66767,50 грн., з них: 17000,00 грн. – сума заборгованості за основною сумою боргу; 48557,50 грн. – сума заборгованості за відсотками; 1190 грн. – заборгованість за комісією.
Відповідно до свідоцтва про шлюб, 18 жовтня 2017 року ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_4 , про що Металургійним районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області було складено відповідний актовий запис №521. Після держаної реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на ОСОБА_5 .
ОСОБА_3 перебуває на військовій службі за мобілізацією з 02.11.2022 по теперішній час, що підтверджується довідкою начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 №5/8167всід 20.08.2025, копією військового квитка.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з факту отримання позичальницею  ОСОБА_1 кредитних коштів та неналежного виконання зобов`язання за укладеним кредитним договором позичальницею в частині повернення кредиту та сплати відсотків за його користування й права позивача, у зв`язку з цим, вимагати від відповідачки повернення заборгованості за кредитним договором, яка складається із наступного: 17000,00 грн. – сума заборгованості за основною сумою боргу; 48557,50 грн. – сума заборгованості за відсотками; 1190 грн. – заборгованість за комісією, на дату відступлення права вимоги, в межах строку кредитування.
Суд зазначив, що у відповідачки ОСОБА_1 відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом на підставі частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей» лише з 18.05.2024 року, відтак, нарахування процентів за Договором про споживчий кредит № 6939720 від 05.07.2023 року, укладеного між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 , за період з 05 березня 2023 року по 18.10.2023 року, є правомірними.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
Так, електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 23 березня 2020 року по справі № 404/502/18, відповідно до якого: будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Отже, кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, 05 липня 2023 року між ТОВ «Мілон» та ОСОБА_1 було укладено Договір про споживчий кредит №6939720, який підписано одноразовим ідентифікатором. 
Підписавши вказаний договір, відповідачка погодилася з Умовами договору та Правилами надання споживчого кредиту від ТОВ «Мілоан».
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20).
Зазначений договір є чинним та підлягає виконанню сторонами.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності в матеріалах справи оригіналу Договору про споживчий кредит №6939720 від 05 липня 2023 року колегією суддів не приймаються, оскільки в матеріалах справи наявна належним чином засвідчена копія такого договору та відповідачкою ОСОБА_1 фактично не оспорюється факт укладення цього Договору.
27 жовтня 2023 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір факторингу №27102023/1, у відповідності до умов якого ТОВ «Мілоан» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Мілоан» права вимоги до боржниці ОСОБА_1 . 
За приписами пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частин перша статті 513 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредитору та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.
Частиною першою статті 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За змістом частини першої статті 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Тобто, відповідачка ОСОБА_1 несе відповідальність за неналежне виконання зобов`язання за кредитним договором перед новим кредитором ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» у тому ж обсязі, що і перед первісним кредитором.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. 
Відповідно до умов договору сума (загальний розмір) кредиту становить 17 000,00 грн., й відповідачкою не оспорюється факт отримання грошових коштів.
Заборгованість за тілом кредиту на дату відступлення права вимоги становить 17 000,00 грн., й колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував факт вже списаних коштів під час виконання у межах попередніх виконавчих проваджень №78772530, №78772533, об`єднаних у зведене провадження №78776831, відкритих на підставі заочного рішення, яке згодом було скасоване, оскільки нормами ЦПК України врегульовано питання щодо повернення коштів, стягнутих на виконання рішення суду, яке було скасоване, у порядку повороту виконання рішення суду.
З огляду на зазначене, з урахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладення та підписання ОСОБА_1  кредитного договору з відповідною фінансовою установою, невиконання позичальницею своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в борг коштів, та наявності у неї боргових зобов`язань перед позивачем, який набув прав вимоги за вищевказаним кредитним договором за договором відступлення прав вимоги.
Вищевказаний кредитний договір містить суму основного зобов`язання, відсотки за користування кредитними коштами та строки їх повернення та нарахування.
Враховуючи те, що за умовами вищезазначеного договору відповідачка отримала кредитні кошти та користувалася ними, належних та допустимих доказів на підтвердження повернення отриманих в кредит коштів, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надала, відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що заборгованість за основним боргом на підставі вищезазначеного договору підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», а відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.
Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, позивач, крім заборгованості за основним боргом, просив стягнути заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, згідно приписів абзацу 2 частини першої ст. 1048 ЦК України щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/95/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та інші платежі за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України.
Розрахунок заборгованості за відсотками зроблений в межах строку кредитування, передбаченого умовами договору. 
Обставин, які б вказували на помилковість розрахунку судом не встановлено.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував граничну ставку нарахування процентів, адже, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо особливостей нарахування процентів за споживчими кредитами під час воєнного стану та удосконалення державного регулювання у сфері фінансових послуг» № 3156-ІХ від 10.06.2023 року, гранична сума всіх платежів за споживчим кредитом не може перевищувати 50% від суми наданого кредиту, колегія суддів сприймає критично, оскільки такі доводи відповідають вимогам п. 6 ст. 3, ч. 2 ст. 13, ч. 3 ст. 509, ст. 627 Цивільного кодексу України, а також положенням статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та загалом зводяться до довільного тлумачення правових норм, як і не містять посилання на статтю закону, на який йдеться посилання в апеляційній скарзі.
Щодо доводів відповідачки про те, що вона звільнена від сплати відсотків за користування кредитом, як дружина військовослужбовця, призваного на військову службу під час мобілізації, апеляційний суд зазначає наступне.
Частиною 1 статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У пункті 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 зазначено, що положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).
У п. 2 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
Враховуючи, що пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям та членам їх сімей на певний конкретно визначений період виключається нарахування процентів за користування кредитом, цю норму можна вважати такою, що скасовує цивільну відповідальність особи на певний час.
Крім того, в прикінцевих положеннях Закону № 1275-VІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» прописано про надання зазначеній нормі дії в часі у межах конкретно визначеного періоду, а саме: військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Особливий період в Україні діє з 18.03.2014 відповідно до Указу Президента України № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» по теперішній час.
Відповідно до свідоцтва про шлюб відповідачка стала дружиною  ОСОБА_3 18 жовтня 2017 року, який мобілізований до лав ЗСУ, відтак на неї розповсюджуються положення п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Разом із тим, ці положення внесені до Закону №2011-ХІІ згідно із Законом України від 11 квітня 2024 року №3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», який набрав чинності 18 травня 2024 року.
На час виникнення спірних правовідносин, а саме, у період з 05.07.2023 року по 17.05.2024 року, частина п`ятнадцята статті 14 Закону №2011-ХІІ була викладена в такій редакції: «Військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.».
Тобто, на момент укладення сторонами кредитного договору (05.07.2023 року) дружини (чоловіки) військовослужбовців, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, та військовослужбовці під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, не звільнялися від сплати процентів за користування кредитом.
Редакція частини 15 статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", якою було надано право дружинам військовослужбовців на звільнення від сплати процентів за користування кредитом під час дії особливого періоду, набрала законної сили 18 травня 2024 року та діяла до 08 лютого 2025 року.
Отже, суд дійшов вірного висновку, що проценти за Договором про споживчий кредит № 6939720 від 05 липня 2023 року можна нараховувати у період з 05 липня 2023 року по 17 травня 2024 року, й такі вимоги позивачем дотримано.
Згідно з частиною 2статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України "Про споживче кредитування" передбачає право банку (іншої фінансової установи)встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №496/3134/19.
Пунктом 1.5.1 Договору передбачено, що комісія за надання кредиту 1190,00 грн., яка нараховується за ставкою 7,00 відсотків від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту, а тому позовні вимоги в цій частині ґрунтуються на законі.
Відповідачкою факту заборгованості та її розміру не спростовано, зустрічних контррозрахунків не надано, відтак, встановивши, що ТОВ «Мілоан» (первісний кредитор), правонаступником якого є позивач ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (новий кредитор), виконав умови договору, який був підписаний відповідачкою ОСОБА_1 , суд першої інстанції, взявши до уваги наведені обставини, а також те, що відповідачка порушила умови договору, не погашала щомісячні платежі по поверненню кредитних коштів, у визначений строк, допустила заборгованість щодо повернення кредиту, дійшов законного та обґрунтованого висновку про обгрунтованість позову та задовольнив його.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував соціальний стан відповідачки ОСОБА_1 , яка перебуває у декретній відпустці та отримує лише допомогу по догляду за дитиною, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та обмеження щодо розміру утримань із доходів згідно із Законом України «Про виконавче провадження»., колегією суддів відхиляються, як такі, що не мають правового значення для вирішення спору щодо стягнення заборгованості за кредитним договором.
Не можна погодитись і з доводами апеляційної скарги про те, що відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», особи, чий дохід менший за прожитковий мінімум, мають право на звільнення від сплати судового збору, а суд, незважаючи на це, безпідставно стягнув із відповідачки судовий збір у розмірі 3 028,00 грн, хоча її єдиним доходом є соціальні виплати, оскільки, такі пільги застосовуються при сплаті судового збору під час звернення до суду із позовом (заявою) та не впливають на розподіл судових витрат, понесених сторонами під час розгляду справи, у порядку статті 141 ЦПК України.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Металургійного районного суду міста Кривого Рогу від 30 жовтня 2025 року - залишити без змін
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає

Повне судове рішення складено 30 березня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: