Справа № 523/26046/25
Провадження №2-а/523/34/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" лютого 2026 р. м.Одеса
Пересипський районний суд м. Одеси в складі: 
головуючого судді – Мурманової І.М. 
за участі секретаря судового засідання – Сивак К.С. 
представника позивача – адвоката Савко В.В. 
представника відповідача – Якименко І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними та скасування постанов про адміністративне правопорушення,
ВСТАНОВИВ:
Від імені та в інтересах ОСОБА_1 до Пересипського районного суду м. Одеси з позовними вимогами до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, звернувся адвокат Савко Віталій Вікторович. 
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 24.11.2025 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , було винесено постанову №R217116 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 ст. 210-1 КУпАП, відносно позивача.
В оскаржуваній постанові зазначено, що «За результатом вивчення відомостей та реєстрової інформації Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, встановлено, що ОСОБА_1 не пройшов(ла) (відмовився(лась) від проходження) ВЛК (п.2 розділу ІІ ЗУ “Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав в/сл та поліцейських на соціальний захист”, чим допустив(ла) порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
В постанові також зазначено: «Дата надходження від особи заяви, в якій вона зазначає що не оспорює допущене порушення та згодна на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності): 24.11.2025. Спосіб надходження заяви: Через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста. 
Короткий зміст заяви: Повідомлення про вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з порушенням правил військового обліку (законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію)». Оскаржуваною постановою накладено на ОСОБА_1 , штраф у сумі 17 000 грн. 
Також, представник зазначає, що позивач не погоджується з постановою №R218046 від 25 листопада 2025 року та постановою №R222025 від 26 листопада 2025 року по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП вважає їх незаконними та такими, які підлягають скасуванню з закриттям справи, оскільки згадані в постановах повістки ніколи не направлялись поштою і не вручались позивачу, а отже і карати його за те, що він не з`явився за такими повістками не є можливим. 
З урахуванням викладеного, представник позивача просить: визнати протиправними та скасувати постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 24.11.2025 року №R217116, 25.11.2025 №R218046 та від 26.11.2025 року №R222025 по справам про адміністративні правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, відносно ОСОБА_1 , та закрити відносно нього справи на підставі п.п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу правопорушень, передбачених ч.3 ст. 210-1 КУпАП; стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати.
Після надходження та реєстрації зазначеного позову, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до вимог ст.ст. 18, 31 КАС України.
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено слухання справи. 
Також, зазначеною ухвалою суду було витребувано від відповідача копії повісток, які надсилались ОСОБА_1 та докази вручення таких повісток, що стало підставою для винесення постанов. 
Не погоджуючись з позовними вимогами 15.12.2025 року (вх. №54314) представник відповідача Якименко І.В. подав відзив на позовну заяву. Представник відповідача зазначає, що обставини викладені у позові не ґрунтуються на законі та не підлягають задоволенню.
Представник зазначив, що постанова від 24.11.2025 року № R217116 була винесена в тому, що ОСОБА_1 24.11.2025 року звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якому він перебуває на обліку, із заявою, в якій зазначив, що не оспорює допущено порушення та згоден на притягнення його до адміністративної відповідальності за його відсутності. Представник позивача зазначає, що заява була подана позивачем особисто через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста. 
Керівник РТЦК виніс постанову без участі особи, яка притягуються до відповідності. На ОСОБА_1 накладено штраф в розмірі: 17 000 грн. пільговий розмір штрафу 8 500 грн. Військову комісію ОСОБА_1 не пройшов. 
До відзиву на позовну заяву надано квитанцію про оплату штрафу.
Щодо постанови від 25.11.2025 року № R218046:
Представник відповідача зазначив, що військовозобов`язаний ОСОБА_1 порушив вимоги ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ від 21.10.1993 року, п. 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних, резервістів, затверджених постановою КМУ від 30.12.2022 року № 1487 «Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів», не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 в строк – 06.02.2025 року, зазначений у повістці № 2314013 для уточнення даних, та належним чином не повідомив про причини не явки, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. 
Постанова ІНФОРМАЦІЯ_3 24.11.2025 року R218046, винесена в тому, що ОСОБА_1 24.11.2025 року звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якому він перебуває на обліку, із заявою, в якій зазначив, що не оспорює допущене порушення та згоден на притягнення його адміністративної відповідальності за його відсутності. Зазначена заява була подано особисто ОСОБА_3 через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста.
Керівник РТЦК виніс постанову без участі особи, яка притягуються до відповідності. На ОСОБА_1 накладено штраф в розмірі: 17 000 грн. пільговий розмір штрафу 8 500 грн. 25.11.2025 року ОСОБА_1 оплатив 8 500 грн. 
Щодо постанови від 26.11.2025 року № R2222025:
Представник зазначив, що начальник ІНФОРМАЦІЯ_3 25.11.2025 року звернувся до відділу поліції № 3 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області, звернення № Е3975654 для адміністративного затримання та доставлення органами (підрозділами) поліції до зазначених центрів та органів ОСОБА_1 , який вчинив адміністративне правопорушення передбачене ст. 210-1 КУпАП. 
Постанова винесена тому що ОСОБА_1 25.11.2025 року звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якому він перебуває на обліку, із заявою, в якій зазначив, що не оспорює допущене правопорушення та згоден на притягнення його до адміністративної відповідальності за його відсутності. Зазначена заява була подана ОСОБА_1 особисто через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста.
Керівник РТЦК виніс постанову по справі, у тому числі без участі особи, яка притягується до відповідальності. На ОСОБА_1 накладено штраф у сумі: 17 000 грн. пільговий розмір штрафу 8 500грн. 
З урахуванням викладеного представник відповідача зазначає, що твердження позивача про те, що він не отримував повісток є способом уникнути відповідальності за скоєні ним адміністративні правопорушення. ОСОБА_1 24.11.2025 року та 25.11.2025 року звертався до ІНФОРМАЦІЯ_3 з заявами в яких зазначив, що не оспорює правопорушення, які були подані через особистий електронний кабінет, а тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.51-57). 
До відзиву на позовну заяву представником відповідача надані: постанови від 24.11.2025 року, 25.11.2025 року, 26.11.2025 року, докази на оплату штрафу 3 платіжних документа та дві повістки: № 2314013 про виклик на 06.02.2025 року для уточнення даних та повістка № 5376367 про виклик на 07.11.2025 року для уточнення даних, послужна картка (а.с.58-66). 
Не погоджуючись з відзивом 13.01.2026 року (вх. № 1435) адвокат Савко В.В. подав заперечення на відповідь на відзив. 
Згідно яких останній зазначив, що твердження викладені у відзиві не заслуговують на увагу, не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать діючим нормам законодавства. 
Щодо постанови №R217116 - як вже зазначалося у позовній заяві, у військово-обліковому документі ОСОБА_1 відсутні будь-які відомості про визнання його обмежено придатним, зокрема це також підтверджується і послужною карткою, яку відповідач додав до відзиву, у якій відсутні відомості про медогляд який би встановив обмежену придатність позивачу. 
З огляду на це, у ОСОБА_1 не виник обов`язок відповідно до п.2 розділу ІІ ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист», до 05.06.2025 року пройти повторний медичний огляд і самостійно звернутись до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для отримання направлення на проходження ВЛК, а відтак він мав проходити процедуру медичного огляду в загальному порядку, відповідно до процедури встановленої законодавством. 
Враховуючи порушення, яке начебто вчинив позивач – не пройшов (відмовився від проходження) ВЛК, представник звертає увагу на такі положення законодавства: у Постанові Кабінету Міністрів України №560 від 16.05.2024 року у п. 69 встановлено, що: «Громадяни України, які перебувають на військовому обліку та з набранням чинності Указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, прибули до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для уточнення своїх облікових даних (адреси місця проживання, номерів засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності) та інших персональних даних), можуть бути направлені на медичний огляд шляхом вручення їм повісток за наявності підстав для проходження медичного огляду відповідно до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів (зокрема у разі відсутності дійсного рішення військово-лікарської комісії про ступінь придатності військовозобов`язаного до військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та/або під час дії правового режиму воєнного стану та/або наявності інших підстав, передбачених законодавством), а також направлені на такий огляд у разі, коли такі громадяни самостійно виявили бажання пройти медичний огляд». 
У п. 74 зазначено: «Військовозобов`язаним та резервістам, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, в тому числі ті, які були визнані обмежено придатними та не проходили повторний медичний огляд з метою визначення їх придатності до військової служби (за винятком тих, які визнані в установленому порядку особами з інвалідністю), за рішенням керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки видаються направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду, сформовані відповідно до пункту 74-1 цього Порядку».
Пункт 74-1 даної Постанови вказує, що: «Для формування направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду в електронній формі за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу накладає на таке направлення кваліфікований електронний підпис у день його формування. Під час вручення роздрукованого направлення військовозобов`язаним та резервістам під особистий підпис доводяться вимоги законодавства щодо відповідальності громадян за ухилення від військової служби під час мобілізації, у тому числі за ухилення від проходження медичного огляду за направленням районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, та строк завершення медичного огляду». 
Відповідно до п. 1 підпункту 4 додатку 2 “ПРАВИЛА військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів” Постанови КМУ № 1487 від 30.12.2022 року, призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні: проходити медичний огляд та лікування в закладах охорони здоров`я згідно з рішеннями комісій з питань взяття на військовий облік, направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарських комісій районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я СБУ, а у розвідувальних органах - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії розвідувальних органів. 
А отже відмові від проходження ВЛК передує направлення для проходження. Однак, жодного направлення чи повістки для вручення такого направлення позивачу не надавалась, що підтверджується і відзивом відповідача у якому зазначено, що ОСОБА_1 так і не отримував направлення на ВЛК. 
Крім того, додатком 2 “ПРАВИЛ військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів” Постанови КМУ № 1487 взагалі не передбачено обов`язку для обмежено придатного військовозобов`язаного без направлення проходити ВЛК. 
Отже, ОСОБА_1 не міг порушити обов`язку проходження ВЛК, адже не був направлений на медичний огляд та не отримував повістки для отримання такого направлення. 
На надісланий адвокатський запит про надання копій таких направлення та повістки, їх надано не було.
До відзиву на позовну заяву, ІНФОРМАЦІЯ_4 також не долучив таких документів, тож адвокат зазначив, що їх не формували та не направляли позивачу, відтак і обов`язку у нього не виникло і порушити він його не міг. 
Щодо постанов №R218046 та №R222025. 
У позовній заяві вже зверталась увага не те, що про наявність повісток №2314013 та №5376367 позивач дізнався лише, коли з`явилася позначка про розшук у застосунку Резерв+. 
Зі змістом же самих вказаних повісток, ОСОБА_1 ознайомився тільки після ознайомлення з відзивом відповідача і долученими до нього додатками. 
Відтак, порушення за яке ОСОБА_1 притягнули до адміністративної відповідальності постановами №R218046 та №R222025, вірогідно, враховуючи зміст постанови і відсутність конкретного посилання на відповідну норму – обов`язок у разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк (за ПКМУ №560 - за викликом районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Центрального управління або регіонального органу СБУ, відповідного підрозділу розвідувальних органів) резервісти та військовозобов`язані зобов`язані з`являтися у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік, уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки), проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби). 
З аналізу даних норм вбачається зв`язок обов`язку явки по повістці з її попереднім отриманням, чому відповідно мають передувати дії територіального центру комплектування та соціальної підтримки з направлення та/або вручення такої повістки. 
Однак, у випадку ОСОБА_1 він дізнався про наявність повісток лише з винесених постанов (попередньо про їх існування у Резерв+), якими його притягнули до адміністративної відповідальності за нібито вчинене порушення, а зі змістом цих повісток мав можливість ознайомитись ще пізніше, після отримання відзиву на позовну заяву. 
Так, відповідно до п. 28 Порядку, встановленому ПКМУ №560 (далі - Порядок), виклик громадян до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки чи їх відділів, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ під час мобілізації здійснюється шляхом вручення (надсилання) повістки. 
Пункт 30-2 Порядку встановлює, що повістки, сформовані за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, можуть: друкуватися і надсилатися військовозобов`язаним та резервістам засобами поштового зв`язку рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення; друкуватися та вручатися військовозобов`язаним та резервістам під час оповіщення у роздрукованому вигляді. 
Згідно пунктів 40 та 41 Порядку, під час вручення повістки здійснюється фото- і відеофіксація із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації представником територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейським. 
Належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є: 
1) у разі вручення повістки - особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки, а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки; 
2) у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку: день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання. 
Згідно пункту 30 Порядку, Відомості про вручення військовозобов`язаному або резервісту повістки на бланку вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. 
До матеріалів справи відповідачем було долучено дві копії повісток, що були сформовані для ОСОБА_1 для явки в ТЦК та СП для уточнення даних. 
Проте дійсність цих повісток досить сумнівна, адже вони не містять обов`язкових реквізитів - дати формування, підпис керівника ТЦК та СП, печатка. 
Як долучені копії, ці документи також мають бути належно оформлені - копії, подані юридичною особою, мають відповідати порядку засвідчення копій документів, складатися: зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.
Якщо допустити, що долучені до відзиву копії повісток дійсні, то треба звернути увагу, що немає/ не надано відповідачем ніяких підтверджень, що такі повістки направлялись позивачу - ані копій поштових відправлень, ані підтвердження передачі повісток для вручення мобільній групі установи та навіть у самому відзиві відсутні відомості про шляхи, якими повістки №2314013 та №5376367 мали бути вручені позивачу. 
Так само відсутні будь-які підтвердження того, що ці повістки вручались ОСОБА_1 .
Немає ані особистого підпису позивача про отримання повістки, ні відеозапису про вручення повістки, ні поштових відміток про отримання та ін. Тобто взагалі немає жодних належних та достатніх доказів отримання позивачем повісток №2314013 та №5376367, за неявку по яким його притягнули до адміністративної відповідальності. 
Для неявки по повістці особа має бути попередньо ознайомлена з цією повісткою, проте позивач таких повісток не отримував, а отже і з`явитись чи вчинити зловмисну неявку по ним змоги не мав, що виключає наявність складу правопорушення. 
Також Велика Палата Верховного Суду вказує на те, що сам факт направлення повісток не є безспірним доказом їх вручення; необхідно довести факт вручення (розписка / відмітка Укрпошти про вручення чи відмову тощо)(постанова від 02.09.2021 у справі №800/23/17). 
Проте відповідачем у відзиві не спростовано тверджень, що такі повістки ОСОБА_1 не отримував - немає доказів ні надсилання ні вручення повісток позивачу. 
Отже, відсутність доказів вручення повістки є самостійною підставою для скасування постанови про адміністративне правопорушення. 
Також, щодо зазначеного відповідачем у відзиві, про те що ОСОБА_1 направив через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста заяви, в порядку ст. 279-9 КУпАП, якими визнав факт вчинення правопорушень та надав особисту згоду про притягнення його до відповідальності за його відсутності. 
Видається, що відповідач вважає, що цими заявами позивач погодився, що він вчинив правопорушення та просить притягнути його за це до адміністративної відповідальності і це є належним доказом вини особи. 
Проте, процедура заяви в порядку ст. 279-9 КУпАП передбачає під собою зовсім інший зміст. 
Так, відповідно до ст. 279-9 КУпАП, керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки, начальник Служби мобілізації та територіальної оборони, регіонального органу Служби безпеки України, посадова особа уповноваженого Головою Служби зовнішньої розвідки України підрозділу Служби зовнішньої розвідки України протягом трьох днів після отримання такої заяви зобов`язані перевірити викладені у ній фактичні дані про визнання особою правопорушення та надання нею згоди на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності і з дотриманням вимог статей 247, 280, 283 цього Кодексу винести постанову по справі, у тому числі без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. 
Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Статтею 247 КУпАП встановлено провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: відсутність події і складу адміністративного правопорушення. 
Тобто, подаючи заяву в порядку ст. 279-9 КУпАП, позивач повідомив, що готовий оплатити встановлений штраф за відповідне правопорушення у разі його встановлення під час розгляду справи уповноваженою особою територіального центру комплектування та соціальної підтримки. 
З огляду на це, позивач подаючи заяви через електронний кабінет, не просто погодився на притягнення до відповідальності за правопорушення за яке його розшукували з метою зняття розшуку, а погодився на це у разі якщо при розгляді справи встановлять у його діях склад правопорушення, перевіривши всі обставини, що до нього призвели, тобто покладаючись на компетентність та добросовісність у дотриманні закону працівниками ТЦК та СП. 
Адже згідно діючого законодавства повістка і справді могла була бути направлена позивачу та не вручена поштовою організацією, у зв`язку з тим, що вони не знайшли позивача та направили ТЦК повідомлення, що він не проживає за зареєстрованою ним адресою, що і могло стати причиною ймовірного порушення. 
З чим і просив розібратись позивач ТЦК. 
Однак, такого не сталось. Отримання від позивача заяви про те, що він не оспорює порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, визнає факт вчинення адміністративного правопорушення та надає згоду на притягнення до адміністративної відповідальності за його відсутності не позбавляє керівника ТЦК та СП обов`язку перевірити викладені у ній фактичні дані та з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа в його вчиненні. 
Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. 
Позиція висловлена Верховним Судом у постанові ВС/КАС від 08.07.2020 у справі № 463/1352/16-а, вказує, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. 
Оскільки відповідачем ні на адвокатський запит, ні у відзиві на позов не було ані вказано, ані долучено жодних доказів направлення позивачу повісток для уточнення даних, за неявку по яким його притягнули до адміністративної відповідальності чи повістки для отримання направлення на ВЛК, у матеріалах справи відсутні докази вини позивача за постановами №R218046, №R222025 та №R217116. 
Немає повістки для явки/отримання направлення на ВЛК - немає обов`язку з`явитись до ТЦК за викликом, пройти ВЛК. Таким чином, в діях позивача відсутні ознаки об`єктивної сторони адміністративних правопорушень, за які позивача було притягнуто до відповідальності. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
У позовній заяві позивачем були вказані й інші підстави для визнання оскаржуваної постанови протиправною, зокрема накладення штрафу без визнання позивача винним, відсутність у постанові згадки про жодні докази, на підставі яких можна було б стверджувати про вчинення того чи іншого правопорушення позивачем та відсутність у постановах чіткого визначення норми порушення, яке нібито було вчинено позивачем. 
З урахуванням викладеного представник позивача просить: задовольнити позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , про визнання протиправними та скасування постанов від 24.11.2025 року №R217116, 25.11.2025 №R218046 та від 26.11.2025 року №R222025 по справам про адміністративні правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, у тому числі додаткові витрати за складання відповіді на відзив у розмірі 12000 грн., а також витрачені раніше гроші за складання позову у розмірі 19500 грн, а також судовий збір (а.с.70-77). 
В судовому засіданні представник позивача адвокат Савко Віталій Вікторович позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, що викладені у позові, зазначив, що відповідальний працівник ТЦК мав перевірити наявність чи відсутність складу адміністративного правопорушення. Щодо оплати штрафу за начебто вчинене правопорушення, представник зазначив, що позивач іншого шляху не мав, оскільки щоб зарезервуватись потрібно прибрати позначку з Резерву розшук, отже оплата штрафу не свідчить про визнання обставин викладених в оскаржуваних постановах. Постанови є незаконними та підлягають скасуванню. 
Представник відповідача суду пояснив, що відповідач позов не визнає та повністю підтримує відзив на позовну заяву, зазначив, що позивач не міг випадково натиснути кнопку сплатити що він згоден з правопорушенням. Зазначив, що позивач є військовозобов`язаним, відомості про ВЛК відсутні, він підлягає призову, повістки вручались мобільними групами, позивач був обізнаним щодо наявності повісток, сплатив штраф, подання позову є маніпуляцією. Просив відмовити в задоволенні позову. 
Заслухавши пояснення представника позивача, який наполягав на задоволенні позову, представника відповідача, який просив відмовити в задоволенні позовних вимог, дослідивши матеріали справи, докази на які посилається позивач, як на підтвердження позовних вимог, докази надані відповідачем на спростування обставин позову, суд дійшов наступних висновків. 
Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача в обґрунтування позиції щодо скасування постанов про притягнення до відповідальності зазначає, що постанови винесені з порушенням, а саме без дотримання порядку повідомлення особи, вручення повістки. 
Судом встановлено, що постанова № №R217116 від 24.11.2025 року, якою накладено штраф за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП винесена за результатом того, що ОСОБА_1 не пройшов (відмовся) від проходження), ВЛК (п.2 розділу ІІ ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав в/сл та поліцейських на соціальний захист», чим допустив порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію. 
Оскаржуваною постановою №R218046 від 25.11.2025 року усиновлено: ОСОБА_1 не прибув за викликом до ТЦК та СП у строк та місце, зазначені в повістці (ст.22 ЗУ «про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. 
Оскаржуваною постановою №R222025 від 26.11.2025 року усиновлено: ОСОБА_1 не прибув за викликом до ТЦК та СП у строк та місце, зазначені в повістці (ст.22 ЗУ «про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
До відзиву на позовну заяву представником відповідача надані повістки № 2314013 про виклик на 06.02.2025 року та № 5376367 про виклик на 07.11.2025 року. 
Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. 
В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок та підстави притягнення до адміністративної відповідальності регулюються КУпАП.
Згідно ст. 210-1 КУпАП України адміністративна відповідальність настає за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Частиною 3 ст. 210-1 КУпАП України встановлено відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.
Відповідно до ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (ст.ст. 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що позивача притягнуто до відповідальності за порушення вимог ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ
Згідно ч.1 ст. 22 Закону № 3543-ХІІ громадяни зобов`язані, зокрема, з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.
Частиною 3 ст. 22 Закону №3543-ХІІ встановлено обов`язки громадян під час мобілізації, зокрема:
-військовозобов`язані та резервісти, які приписані до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, - на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях.
У разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк (абз.8 ч.3 ст.22).
Судом встановлено, що надані до матеріалів справи повістки містять в собі дані щодо дати на яку необхідно з`явитись, дата виготовлення повістки не вказана. 
Суд погоджується з доводами позивача щодо того, що відповідачем ніяких підтверджень, що такі повістки направлялись позивачу - ані копій поштових відправлень, ані підтвердження передачі повісток для вручення мобільній групі установи та навіть у самому відзиві відсутні відомості про шляхи, якими повістки №2314013 та №5376367 мали бути вручені позивачу. 
Відповідачем не надано доказів, що вказані повістки були отримані, а тому, твердження представника позивача з приводу того, що для неявки по повістці особа має бути попередньо ознайомлена з цією повісткою, є такими, що знайшли своє підтвердження. 
Пунктом 41 Порядку №560 визначено, що належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є:
1) у разі вручення повістки - особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки (додаток 2), а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки;
2) у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку: день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання.
Постановою КМУ№ 270 від 05.03.2009 затверджено «Правила надання послуг поштового зв`язку» (далі Правила № 270). Ці Правила визначають порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку та регулюють відносини між ними.
Пунктом 82 вказаних Правил № 270 передбачено, що рекомендовані листи з позначкою «Повістка ТЦК» під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату (одержувачу). 
У разі відсутності адресата (одержувача) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку інформує адресата (одержувача) за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Повістка ТЦК».
Якщо протягом трьох робочих днів після інформування відділенням поштового зв`язку адресат (одержувач) не з`явився для одержання рекомендованого листа з позначкою Повістка ТЦК, працівник об`єкта поштового зв`язку робить позначку адресат відсутній за зазначеною адресою, яка засвідчується його підписом з проставленням відбитка поштового пристрою, порядок використання якого встановлюється призначеним оператором поштового зв`язку, і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає такий лист до відправника.
Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що позивачу вказані повістки були вручені відповідно до Порядку №560, вказане свідчить про те, що позивач дійсно міг не знати про направлення йому повістки з вимогою прибути до ТЦК.
Вказана обставина є суттєвою, оскільки відсутність обізнаності особи про виникнення певного обов`язку не може свідчити про умисне невиконання такого обов`язку.
Тому на переконання суду, відповідачем не доведено, що ОСОБА_1 було відомо про необхідність з`явитися на виклик, у зазначений у повістці дату та час.
Тому, оцінюючи оскаржене рішення на відповідність вимогам ст. 2 КАС України, суд вважає, що відповідач прийшов передчасного висновку щодо накладення стягнення на позивача за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, оскільки ним не враховано об`єктивну обставину по справі, такі як необізнаність позивача з фактом направлення йому повістки.
За нормами ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до вимог вищевказаної норми закону жодних пояснень чи спростувань обставин вручення повістки ОСОБА_1 , представниками ТЦК та СП суду не надано.
Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.
Отже, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.
Таким чином, доказів того, що ОСОБА_1 отримав повістки про явку до ІНФОРМАЦІЯ_3 на 06.02.2025 року та 07.11.2025 року матеріали справи не містять.
Судом також, критично оцінюються твердження представника відповідача щодо того, що позивач особисто звернувся з заявою про визнання правопорушення та розгляд справи про притягнення до відповідальності за його відсутності, оскільки вказаної заяви від імені позивача, відповідачем надано не було, саме лише посилання в квитанції на оплату послуг не є доказом подання заяви щодо розгляду справи за відсутності особи, відносно якої винесено постанову про притягнення до відповідальності. 
На обов`язок доведення саме відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності винесення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, правомірності та законності прийнятої постанови вказує Верховний Суд у постановах від 24.04.2019 року (справа №537/4012/16-а), від 08.11.2018 року (справа № 201/12431/16-а), від 23.10.2018 року (справа № 743/1128/17), від 15.11.2018 (справа № 524/7184/16-а).
Після набрання чинності змінами до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560, особа вважається належним чином повідомленою про необхідність явки до ТЦК, якщо повістка про виклик згенерована в електронному вигляді, підписана кваліфікованим підписом керівника ТЦК, направлена рекомендованим листом з описом вкладення за адресою, повідомленою військовозобов`язаним під час оновлення облікових даних, однак не була отримана військовозобов`язаним, про що працівниками Укрпошти проставлено відмітку "відсутність адресата за вказаною адресою".
Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до ст.248 КУпАП розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється на засадах рівності перед законом і органом (посадовою особою), який розглядає справу, всіх громадян незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мови та інших обставин.
Згідно ч. 1 ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Відповідно до ст. 278 КУпАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.
Отже, саме на відповідача як орган, який уповноважений розглядати справи про адміністративне правопорушення відповідальність за яке передбачена ст. 210-1 КУпАП покладено обов`язок щодо встановлення всіх фактичних обставин та дотримання процедури розгляду визначеної ст. 278 КУпАП.
У постанові від 31.03.2021 у справі № 676/752/17 Верховний Суд зазначив, що закріплюючи процесуальні гарантії прав особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у тому числі й на участь у розгляді її справи, положення КУпАП містять й певні застереження, націлені на забезпечення належної реалізації компетентними органами (особами) наданих їм повноважень, зокрема, передбачені щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, лише у випадку наявності даних, що підтверджують належне повідомлення такої особи про місце і час розгляду справи.
Обов`язок повідомити особу про місце і час розгляду справи не пізніше ніж за три дні до дати розгляду справи про адміністративне правопорушення вважається виконаним, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи за три дні до дати розгляду справи. Обов`язок доказування цієї обставини несе уповноважена посадова особа.
Повідомлення має на меті забезпечення участі особи у розгляді уповноваженим державним органом справи про адміністративне правопорушення.
Судом встановлено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбувся без повідомлення порушника у належний спосіб та порядку, встановленого процесуальним законодавством, про розгляд адміністративної справи, що в силу приписів частини першої статті 268 КУпАП виключало можливість розгляду справи.
Тобто, відповідачем позбавлено позивача прав, передбачених Конституцією України та КУпАП, зокрема, бути присутнім під час розгляду справи, надавати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, мати професійну правову допомогу.
Крім того, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які свідчили б про роз`яснення позивачу його прав, визначених ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України під час розгляду відповідачем безпосередньо справи про адміністративне правопорушення.
Процедурні порушення, а саме розгляд справи про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яку належним чином не повідомили про дату розгляду, є самостійними, безумовними підставами для скасування постанови про притягнення такої особи до відповідальності.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 30.08.2022 у справі №683/743/17, від 21.05.2020 у справі №286/4145/15-а, від 17 червня 2020 року у справі № 712/10440/16-а, від 30 вересня 2019 у справі №591/2794/17.
Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Наразі, відповідачем належних та допустимих доказів щодо повідомлення позивача про дату та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення не надано.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідач не забезпечив дотримання порядку притягнення особи до відповідальності та дотримання прав особи, яка притягується до відповідальності, що у свою чергу позбавило позивача права на участь в розгляді справи про адміністративне правопорушення, зокрема висловлення заперечень, надання доказів, тощо. 
Виходячи із положень ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09 червня 2011 року), суд у цій справі, як і у кримінальному провадженні, має бути неупередженим і безстороннім і не вправі самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено не судом, а перед судом у змагальному процесі.
Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Згідно ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, беручи до уваги обов`язок відповідача, як суб`єкта владних повноважень, щодо доказування правомірності свого рішення, принцип закріплений в Конституції України про необхідність доведення вини особи належними доказами, а не припущеннями та принципу, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування постанов про накладення адміністративного стягнення підлягаю задоволенню, шляхом скасування постанов та закриття провадження по справі.
Згідно із ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1 453, 44 грн необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, відповідно до приписів ст. 139 КАС.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. 
Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Згідно із частинами 1-5 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Згідно із частиною сьомою статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову.
Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 300/941/19 та від 31.03.2020 у справі № 726/549/19, від 17.12.2020 у справі № 808/1849/18, від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19, від 20.01.2021 у справі № 120/3929/19-а.
Згідно з пунктами 4, 6, 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Відповідно до ст. 19 Закону № 5076-VI визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Згідно зі ст. 30 Закону № 5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
На обґрунтування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду було надано копії: договору про надання правової допомоги від 27.11.2025 року, згідно якого розділом 3 визначено розрахунок та порядок оплати за договором, а саме п.3.1. за надання юридичної допомоги Клієнт сплачує адвокату плату у розмірі: 4 500 гривень за складання та направлення одного адвокатського запиту, 15 000 грн. – за складання позовної заяви, 3 500 грн – за кожне судове засідання в режимі ВКЗ, інші процесуальні документи від 3 500 до 12 500 грн за окремою домовленістю; Акт №0212 виконаних робіт згідно якого: складання та направлення одного адвокатського запиту та заяви про витребування доказів – 4500 грн – 4 години, складання позовної заяви про визнання протиправним та скасування трьох постанов про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП; надано обґрунтований розрахунок, згідно якого загальна вартість робіт (послуг) без ПДВ 0 19 500 грн. 
Додаткова угода № 1 до договору про надання правової допомоги № 2711 від 27.11.2025 року, акт виконаних робіт №0501 щодо складання та подання до суду відповіді на відзив у справі -12 000 грн – 4 години, розрахунок за відповідь на відзив. 
Так, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Однак, суд звертає увагу, що згідно ч. 1 ст.269 КАС України, у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-2, 285-289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив), подання відповіді на відзив є правом учасника, та при розгляді цієї категорії справ подання відповіді на відзив або заперечень чи пояснень КАС України не передбачено. 
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України».
Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Водночас, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.
З урахуванням наведеного, оцінюючи об`єктивно як складність цієї справи, враховуючи, що позов задоволено повністю, підстави та предмет позову; застосовуючи при цьому принцип пропорційності при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд вбачає наявність підстав для часткового задоволення заяви представника позивача про стягнення з відповідача у даній справі витрат на правничу допомогу, а саме у розмірі 19500 грн, що на думку суду буде відповідає критерію реальності, розумності та співмірності, виходячи зі складності, категорії справи, виконаних адвокатом робіт та наданих адвокатських послуг.
На підставі викладеного та керуючись статтями 210-1 КУпАП, 73-77, 90, 139, 205, 241-246, 251, 255, 268, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними та скасування постанов про адміністративне правопорушення – задовольнити. 
Визнати протиправними та скасувати постанови від 24.11.2025 року №R217116; від 25.11.2025 №R218046 та від 26.11.2025 року №R222025 по справам про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
Провадження у справах про притягнення  ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП – закрити. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з  ІНФОРМАЦІЯ_1  (код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 ) на користь  ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_2 ) - витрати зі сплати судового збору в сумі: 1 453, 44 гривень. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з  ІНФОРМАЦІЯ_1  (код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 ) на користь  ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_2 ) – витарти на правничу допомогу у розмірі – 19500 гривень. 
Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення суду складено 27.02.2026р. 
Суддя: