№ 201/16174/24
провадження 2/201/391/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 квітня 2026 року Соборний районний суд міста Дніпра
у складі: головуючого - судді Антонюка О.А.
з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Соборного районного суду міста Дніпра в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 19 грудня 2024 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності на нерухоме майно, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач у своєму позові та з представником в судовому засіданні посилається на те, що 14 серпня 2018 року представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Кияненко Д.О. та представником відповідачів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 - адвокатом В`язовим В.В. було врегульовано спір між сторонами шляхом укладання мирової угоди на наступних умовах: відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнають позовні вимоги про виділ частки в натурі майна, що належить позивачу ОСОБА_1 на праві часткової власності, а саме: 71/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , зареєструвати право власності за позивачем ОСОБА_1 на зазначені об`єкти нерухомого майна по АДРЕСА_1 : частку у житловому будинку (літ. А-1) разом з житловою прибудовою (літ. А2-2) загальною площею 146.6 кв. м., житловою площею 86.5 кв. м.; погріб (літер ПГ під А-1) загальною площею 9.1 кв. м.; ганок (літера а1) - загальною площею забудови 4.3 кв. м.; ганок (літера а) - загальною площею забудови 1.2. кв. м.; житловий будинок (літера М-2) з мансардою (літера МС) загальною площею 211.3 кв. м., житловою площею 40.1 кв. м.; навіс (літера Н) - загальною площею забудови 21.4 кв. м; споруди № 3, 1/2 споруди № 7, 1/2 споруди № 8,10, 11,12, ІІІ замощення. Позивач же ОСОБА_1 відмовляється від стягнення з відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 понесених судових витрат.
Підписуючи дану мирову угоду, сторони зобов`язуються не мати один до одного жодних претензій з приводу предмету спору в подальшому та своїми підписами підтверджують, що дана мирова угода відповідає їх волі та діючому законодавству.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2018 року по справі № 201/2347/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділення в натурі домоволодіння та визнання права власності затверджено мирову угоду, відповідно до якої відповідачі визнали позовні вимоги про виділ частки в натурі майна, що належить позивачці ОСОБА_1 на праві часткової власності, а саме: 71/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 . В ухвалі зазначено, що підписуючи мирову угоду, сторони зобов`язуються не мати один до одного жодних претензій з приводу предмету спору в подальшому та своїми підписами підтверджуючи, що дана мирова угода відповідає їх волі та діючому законодавству. Ухвала суду набрала законної сили, не оскаржувалася. При розгляді Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська справи № 201/2347/18, позивачем вимога про припинення права спільної власності на нерухоме майно не заявлялась.
При вирішення питання щодо виділу ОСОБА_1 71/100 частин вказаного нерухомого майна, мало бути вирішено питання щодо припинення права спільної власності на нерухоме майно саме для ОСОБА_1 .. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська з урахуванням приписів частини першої статті 13 ЦПК України розглянув справу в межах заявлених вимог та здійснив поділ будинковолодіння, виділивши в натурі позивачу належну йому частку у праві на нерухоме майно, але суд не припинив право спільної часткової власності на спірний житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, оскільки така вимога позивачем не заявлялася.
На теперішній час позивач та відповідачі самостійно користуються та володіють належними їм частками у спільній частковій власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Спільних приміщень позивач із відповідачами не має, однак належність йому та відповідачам майна на праві спільної часткової власності не дає можливості вільно розпоряджатися ним, оскільки потрібно враховувати думку інших співвласників.
Позивач звертався до відповідачів з питанням вирішити це в позасудовому порядку, але відповіді отримано не було, потім була відмова. Тому позивачка просила ухвалити рішення, яким припинити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) право спільної часткової власності на належні їй 71/100 частини домоволодіння, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , стягнути судові витрати, задовольнивши позов в повному обсязі. 
Представник відповідача Богданова О.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав наданий відзив, вказавши на порушення прав відповідача вказаними вимогами позивачки, на не конкретність і необгрунтованість вимог, доказів на підтвердження вимог не надано, ніяких перешкод іншому власнику житла не чинить, домовленості про ремонт і утримання житла чи частки власності немає, на частки власності позивачки не претендує, позивачка і так користується домоволодінням безперешкодно, її права не порушує, на звернення позивача надавали відповідь в передбаченому законом порядку, заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. 
Відповідач ОСОБА_3 та/або його представник в судове засідання не прибули, про причини не прибуття суду не повідомили, вимоги позову відповідач фактично не визнав, не заперечував проти розгляду справи за його відсутності, правом надання відзиву на позов не скористався. Суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. При цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто може перешкоджати вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.
Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
В судовому засіданні з наданих позивачем документів і пояснень її представника, матеріалів справи з?ясовано, що начебто 14 серпня 2018 року представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Кияненко Д.О. та представником відповідачів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 - адвокатом В`язовим В.В. було врегульовано спір між сторонами шляхом укладання мирової угоди на наступних умовах: відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнають позовні вимоги про виділ частки в натурі майна, що належить позивачу - ОСОБА_1 , на праві часткової власності, а саме: 71/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , що складається із наступних об`єктів нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_1 : частки у житловому будинку (літ. А-1) разом з житловою прибудовою (літ. А2-2) загальною площею 146.6 кв. м., житловою площею 86.5 кв. м.; - погріб (літер ПГ під А-1) загальною площею 9.1 кв. м.; - ганок (літера а1) - загальною площею забудови 4.3 кв. м.; - ганок (літера а) - загальною площею забудови 1.2 кв. м.; - житловий будинок (літера М-2) з мансардою (літера МС) загальною площею 211.3 кв. м., житловою площею 40.1 кв. м.; -навіс (літера Н) - загальною площею забудови 21.4 кв. м.; - споруди № 3,1/2 споруди № 7, 1/2 споруди, № 8,10, 11,12, Ш замощення. Зареєструвати право власності за позивачем ОСОБА_1 – на наступні об`єкти нерухомого майна по АДРЕСА_1 : частку у житловому будинку (літ. А-1) разом з житловою прибудовою (літ. А2-2) загальною площею 146.6 кв. м., житловою площею 86.5 кв. м.; погріб (літер ПГ під А-1) загальною площею 9.1 кв. м.; ганок (літера а1) - загальною площею забудови 4.3 кв. м.; ганок (літера а) - загальною площею забудови 1.2. кв. м.; житловий будинок (літера М-2) з мансардою (літера МС) загальною площею 211.3 кв. м., житловою площею 40.1 кв. м.; навіс (літера Н) - загальною площею забудови 21.4 кв. м; споруди № 3, 1/2 споруди № 7, 1/2 споруди № 8,10, 11,12, ІІІ замощення. Позивач ОСОБА_1 відмовляється від стягнення з відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 понесених судових витрат по справі. Підписуючи дану мирову угоду, сторони зобов`язуються не мати один до одного жодних претензій з приводу предмету спору в подальшому та своїми підписами підтверджують, що дана мирова угода відповідає їх волі та діючому законодавству. 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2018 року по справі № 201/2347/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділення в натурі домоволодіння та визнання права власності затверджено мирову угоду, відповідно до якої відповідачі визнали позовні вимоги про виділ частки в натурі майна, що належить позивачці ОСОБА_1 на праві часткової власності, а саме: 71/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 . В ухвалі зазначено, що підписуючи мирову угоду, сторони зобов`язуються не мати один до одного жодних претензій з приводу предмету спору в подальшому та своїми підписами підтверджуючи, що дана мирова угода відповідає їх волі та діючому законодавству. Ухвала суду набрала законної сили, не оскаржувалася.
Отже, сторони у судовому засіданні повідомили, що правові наслідки укладення Мирової угоди, встановлені ст. 256 ЦПК України, їм відомі та зрозумілі, а саме, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. При розгляді Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська справи № 201/2347/18, позивачем вимога про припинення права спільної власності на нерухоме майно не заявлялась.
Як на правове обгрунтування своїх вимог представник позивача посилається на наступне.
За змістом норми до ст. 364 ЦК України виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньої згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Як випливає з положення ч. 1 та ч. 3 ст. 367 ЦК України поділ в натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути здійснено за домовленістю між співвласниками, шляхом укладання договору про поділ нерухомого майна, який повинен бути вчинений у письмовій формі з обов`язковим його нотаріальним посвідченням учасниками правочину.
Проте, в тому випадку, якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту.
Отже, при вирішення питання щодо виділу ОСОБА_1 71/100 частин вказаного нерухомого майна, мало бути вирішено питання щодо припинення права спільної власності на нерухоме майно саме для ОСОБА_1 .
Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська з урахуванням приписів частини першої статті 13 ЦПК України розглянув справу в межах заявлених вимог та здійснив поділ будинковолодіння, виділивши в натурі позивачу належну йому частку у праві на нерухоме майно, але суд не припинив право спільної часткової власності на спірний житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, оскільки така вимога позивачем не заявлялася.
За змістом положень статей 21, 24, 41 Конституції України та статей 319, 358 Цивільного кодексу України всі громадяни є рівними у своїх правах, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 Цивільного кодексу України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
На теперішній час позивач та відповідачі самостійно користуються та володіють належними їм частками у спільній частковій власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Спільних приміщень позивач із відповідачами не має, однак належність йому та відповідачам майна на праві спільної часткової власності не дає можливості вільно розпоряджатися ним, оскільки потрібно враховувати думку інших співвласників.
Позивач звертався до відповідачів з питанням вирішити це в позасудовому порядку, але відповіді отримано не було, потім була відмова, в іншому порядку це питання сторони не можуть. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, тому позивач вимушений звернутися з позовом до суду.
Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».
Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності – це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном – має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном – це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна.
Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Судом в судовому засіданні встановлено, що дійсно спочатку, як стверджує представник позивача, 14 серпня 2018 року представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Кияненко Д.О. та представником відповідачів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 - адвокатом В`язовим В.В. було врегульовано спір між сторонами шляхом укладання мирової угоди на наступних умовах: відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнають позовні вимоги про виділ частки в натурі майна, що належить позивачу - ОСОБА_1 , на праві часткової власності, а саме: 71/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , що складається із наступних об`єктів нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_1 : частки у житловому будинку (літ. А-1) разом з житловою прибудовою (літ. А2-2) загальною площею 146.6 кв. м., житловою площею 86.5 кв. м.; - погріб (літер ПГ під А-1) загальною площею 9.1 кв. м.; - ганок (літера а1) - загальною площею забудови 4.3 кв. м.; - ганок (літера а) - загальною площею забудови 1.2 кв. м.; - житловий будинок (літера М-2) з мансардою (літера МС) загальною площею 211.3 кв. м., житловою площею 40.1 кв. м.; -навіс (літера Н) - загальною площею забудови 21.4 кв. м.; - споруди № 3,1/2 споруди № 7, 1/2 споруди, № 8,10, 11,12, Ш замощення. Зареєструвати право власності за позивачем ОСОБА_1 – на наступні об`єкти нерухомого майна по АДРЕСА_1 : частку у житловому будинку (літ. А-1) разом з житловою прибудовою (літ. А2-2) загальною площею 146.6 кв. м., житловою площею 86.5 кв. м.; погріб (літер ПГ під А-1) загальною площею 9.1 кв. м.; ганок (літера а1) - загальною площею забудови 4.3 кв. м.; ганок (літера а) - загальною площею забудови 1.2. кв. м.; житловий будинок (літера М-2) з мансардою (літера МС) загальною площею 211.3 кв. м., житловою площею 40.1 кв. м.; навіс (літера Н) - загальною площею забудови 21.4 кв. м; споруди № 3, 1/2 споруди № 7, 1/2 споруди № 8,10, 11,12, ІІІ замощення. Позивач ОСОБА_1 відмовляється від стягнення з відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 понесених судових витрат по справі. Підписуючи дану мирову угоду, сторони зобов`язуються не мати один до одного жодних претензій з приводу предмету спору в подальшому та своїми підписами підтверджують, що дана мирова угода відповідає їх волі та діючому законодавству. 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2018 року по справі № 201/2347/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділення в натурі домоволодіння та визнання права власності затверджено мирову угоду, відповідно до якої відповідачі визнали позовні вимоги про виділ частки в натурі майна, що належить позивачці ОСОБА_1 на праві часткової власності, а саме: 71/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 .
Отже, фактично вимоги ОСОБА_1 обґрунтовуються тим, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2018 року у справі № 201/2347/18, яка набрала законної сили 15 серпня 2019 року, затверджено мирову угоду, укладену 14 серпня 2018 року між представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Кияненко Д.О., та представником відповідачів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 - адвокатом В`язовим В.В., відповідно до якої відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 визнають позовні вимоги про виділ частки в натурі майна, що належить позивачу - ОСОБА_1 , на праві власності, а саме: 71/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 . Зазначене, на думку позивача, є підставою для припинення за ОСОБА_1 права спільної власності на належні їй 71/100 частини домоволодіння, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Але вказане не випливає з норм чинного законодавства і не відповідає дійсності, виходячи із наступного.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі № 201/2884/21 від 05 травня 2022 року було скасовано рішення державного реєстратора сільської ради Дніпровського Дніпропетровської області Соколенко Тетяни Григорівни про державну реєстрацію речового права приватної власності на житловий будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1420896512101, індексний номер рішення: 38391058 від 28 листопада 2017 року 15:39:57; скасовано рішення державного реєстратора Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Семенюка Миколи Олександровича про державну реєстрацію речового права - права власності на житловий будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1420896512101, індексний номер рішення 42972963 від 12 вересня 2018 року 17:25:38; визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 100/300 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Зазначене судове рішення набрало законної сили 05 квітня 2023 року.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Зазначеним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2022 року встановлені наступні обставини. Державним нотаріусом Першої Дніпропетровської ДНК Водолазською Н.В. ОСОБА_2 було свідоцтво про право на спадщину від 23 червня 2009 року за реєстровим № 8-1100, згідно із яким він є власником 55/300 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 . Право власності зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з КП «Дніпропетровське МБТІ» від 13 серпня 2009 року. 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2018 року, яка набрала законної сили 15 серпня 2018 року, затверджено мирову угоду, укладену між представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Кияненко Д.О., та представником відповідачів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 - адвокатом В`язовим В.В. на наступних умовах: відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнають позовні вимоги про виділ частки в натурі майна, що належить позивачу - ОСОБА_1 , на праві часткової власності, а саме: 71/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , що складається із наступних об`єктів нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_1 : частки у житловому будинку (літ. А-1) разом з житловою прибудовою (літ. А2-2) загальною площею 146.6 кв. м., житловою площею 86.5 кв. м.; - погріб (літер ПГ під А-1) загальною площею 9.1 кв. м.; - ганок (літера а1) - загальною площею забудови 4.3 кв. м.; - ганок (літера а) - загальною площею забудови 1.2 кв. м.; - житловий будинок (літера М-2) з мансардою (літера МС) загальною площею 211.3 кв. м., житловою площею 40.1 кв. м.; -навіс (літера Н) - загальною площею забудови 21.4 кв. м.; - споруди № 3,1/2 споруди № 7, 1/2 споруди, № 8,10, 11,12, Ш замощення. Зареєструвати право власності за позивачем ОСОБА_1 – на наступні об`єкти нерухомого майна по АДРЕСА_1 : частку у житловому будинку (літ. А-1) разом з житловою прибудовою (літ. А2-2) загальною площею 146.6 кв. м., житловою площею 86.5 кв. м.; погріб (літер ПГ під А-1) загальною площею 9.1 кв. м.; ганок (літера а1) - загальною площею забудови 4.3 кв. м.; ганок (літера а) - загальною площею забудови 1.2. кв. м.; житловий будинок (літера М-2) з мансардою (літера МС) загальною площею 211.3 кв. м., житловою площею 40.1 кв. м.; навіс (літера Н) - загальною площею забудови 21.4 кв. м; споруди № 3, 1/2 споруди № 7, 1/2 споруди № 8,10, 11,12, ІІІ замощення. Позивач ОСОБА_1 відмовляється від стягнення з відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 понесених судових витрат по справі.
Але при цьому технічні характеристики вказаного домоволодіння фактично були іншими, меншими а ні ж ті, які значені ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2018 року. В цій ухвалі суду не визначено зміну часток, площі нерухомого майна, його складових, які мали бути виділені ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , але ОСОБА_1 чомусь виділено 71/100 частини домоволодіння.
Так, частка ОСОБА_1 була збільшена з 60/200 до 71/100. Будівельні норми і правила при цьому не досліджувалися і не надавалися, експертиза не проводилася, актів затвердження часток немає. Фактично шляхом добудови нею домоволодіння, що не було узаконене нею у встановленому законом для цього порядку, легалізовано шляхом укладення мирової угоди, затвердженої ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2018 року.
З інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 16 жовтня 2020 року було встановлено, що 28 листопада 2017 року державним реєстратором Чумаківської сільської ради Дніпровського Дніпропетровської області Соколенко Т.Г. здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 (індексний номер рішення: 39391058) на житловий будинок загальною площею 357.9 кв. м., житловою площею 126.6 кв. м. із зазначенням опису об`єкту нерухомого майна, а саме заначено: «частина житлового будинку літ. А-1, з житловою прибудовою літ. А2-2 загальною площею -146.6 кв. м., житловою площею – 86.5 кв. м., погріб літ. ПГ під А-1 площею 9.1 кв. м., ганок літ. а1 площею 4.3 кв. м., ганок літ. а площею 1.2 кв. м.; житловий будинок літ. М-2 з мансардою літ. МС загальною площею 211.3 кв. м., житловою площею 40.1 кв. м.; навіс літ. Н площею 21.4 кв. м.; споруди № 3, 1/2 споруди № 7, 1/2 18, 10, 11, 12, III замощення (а.с. 12).
Рішення про державну реєстрацію права власності здійснено на підставі договору дарування домоволодіння від 04 грудня 2003 року, виданого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської ДНК Гузєєвою І.В., декларації про готовність об`єкта до експлуатації ДП № 14211001012 від 06 травня 2011 року, виданою Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області; листа 22 листопада 2017 року, виданого Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області; технічного паспорту № 16/08 від 25 жовтня 2016 року, виданого ТОВ «Менора-Білдінг».
28 листопада 2017 року державним реєстратором Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Соколенко Т.Г., індексний номер рішення: 39396623, здійснено реєстрацію розділу, на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації ДПН № 14211001012 від 06 травня 2011 року, виданої Інспекцію ДАБК у Дніпропетровській області; листа від 22 листопада 2017 року, виданого Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області; технічного паспорта № 16/08 від 25 жовтня 2016 pоку, вданого ТОВ «Менора-Білдінг».
12 вересня 2018 року державним реєстратором Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Семенюком М.О. здійснено реєстрацію змін на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2018 року, а саме: додано загальну площу (кв. м.): 357.9, житлова площа (кв. м.): 126.6; додано загальна та житлова площі житлових будинків складаються з житлового будинку літ. А-1 та житлового будинку літ. М-2, також змінено розмір частки – з 60/200 на 1 цілу.
З відомостей Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 10 січня 2018 року вбачається, що домоволодіння на праві власності належало наступним особам: ОСОБА_1 у розмірі 60/200 частин; ОСОБА_4 у розмірі 100/300 частин; ОСОБА_2 у розмірі 55/300 частин; ОСОБА_3 у розмірі 55/300 частин.
Таким чином, ОСОБА_1 розширила свою частину домоволодіння, побудувавши за власний кошт об`єкти нерухомого майна, які фактично збільшили її частку у і частковій власності на вищевказане домоволодіння.
Розрахунком часток об`єктів нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 від 07 червня 2018 року визначено, що ОСОБА_1 належить 71/100 частини, а ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 29/100 частин, із зазначенням відповідних споруд.
Маючи намір зареєструвати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2022 року у цивільній справі № 201/2884/21 ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса і від якого йому стало відомо, що ОСОБА_1 було частково відчужене майно, що їй не належить, а зареєстровано державним реєстратором внаслідок помилки.
Крім того, 24 лютого 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Покинтелицею Дмитром Володимировичем було посвідчено договір дарування, реєстровий номер 162, відповідно до якого ОСОБА_1 подарувала своєму сину ОСОБА_6 41/100 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається з: частини житлового будинку літ А-1, з житловими прибудовами літ. А1-1 та літ. А2-2 загальною площею 146.6 кв. м., житловою площею 86.5 кв. м, погріб літ. ПГ під А1-1 площею 9.1 кв. м, (поз. 1-1-1-10), ганок літ. А 1 площею 4.3 кв. м, ганок літ. А площею 1.2 кв. м, 1/2 споруди № 3, 10, 11, 12, замощення III.
Дізнавшись про вказаний незаконний правочин, ОСОБА_2 був змушений знову звернутись з позовом про визнання його недійсним.
18 квітня 2024 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі 201/5410/22 було визнано недійсним договір дарування 41/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається з: частини житлового будинку літ А-1, з житловими прибудовами літ. А1-1 та літ. А2-2 загальною площею 146.6 кв. м., житловою площею 86.5 кв. м, погріб літ. ПГ під А1-1 площею 9.1 кв. м, (поз. 1-1-1-10), ганок літ. А 1 площею 4.3 кв. м, ганок літ. А площею 1.2 кв. м, 1/2 споруди № 3, 10, 11, 12, замощення III, укладеного ОСОБА_1 на користь свого сина ОСОБА_6 , посвідчений 24 лютого 2021 року приватним нотаріусом лото міського нотаріального округу Покинтелицею Д.В., реєстровий № 162; скасовано рішення державного реєстратора: приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Покинтелиці Дмитра Володимировича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 56792087 від 24 лютого 2021 року 16:51:43 та припинено право власності ОСОБА_6 на 41/100 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається з: частини житлового будинку літ А-1, з житловими прибудовами літ. А1-1 та літ. А2-2 загальною площею 146.6 кв. м., житловою площею 86.5 кв. м, погріб літ. ПГ під А1-1 площею 9.1 кв. м, (поз. 1-1-1-10), ганок літ. А 1 площею 4.3 кв. м, ганок літ. А площею 1.2 кв. м, 1/2 споруди № 3, 10, 11, 12, замощення III, яке виникло у нього на підставі договору дарування №162 від 24 лютого 2021 року.
Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 про припинення права спільної часткової власності на нерухоме майно, то позивачка не повідомляє суду зазначені вище обставини щодо безпідставної реєстрації за нею цілої частки спірного домоволодіння та розпорядження нею нерухомим майном, яке їй не належало, що підтверджується рішеннями суду, що набрали законної сили.
Обгрунтовуючи необхідність припинення за ОСОБА_1 права часткової власності на 71/100 частину домоволодіння, позивачка, посилаючись на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2018 року, зазначає, що не має спільних споруд та приміщень, якими б вона користувалася разом із відповідачем, проте, не надає жодних доказів цьому.
Окрім цього, з 15 серпня 2018 року по теперішній час позивачкою були здійсненні численні переобладнання та добудови домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 .
Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Законодавець встановив презумпцію, відповідно до якої спільна власність у випадку її виникнення передбачається спільною частковою власністю. Для спільної часткової власності характерним є те, що кожному власнику належить певний розмір частки в праві власності на спільну річ. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (частина перша ст. 358 ЦК України).
Відповідно до статті 361 ЦК співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Окремо статтею 365 Цивільного Кодексу передбачено припинення права на частку і спільному майні за вимогою інших співвласників, а не за вимогою співвласника про припинення його власної частки.
Вказане знайшло своє відображення також у практиці Верховного Суду, який у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц зазначив, що «Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова - завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок-два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неполільних речей, так і майнових прав та обов`язків. 
Верховний Суд зазначив, що «Аналіз статті 361 ЦК України дозволяє зробити висновок, що об?єктом розпорядження співвласника є частка у праві спільної часткової власності, а не частка у майні. Тобто право самостійного розпорядження часткою у праві власності, не тотожне розпорядженню частиною майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як одне ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна».
Отже, у разі спільної часткової власності має бути єдність об`єкта, множинність суб?єктів та наявність частини права на весь об`єкт нерухомості як єдиного цілого.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 зазначив, що «право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна. Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності».
Положеннями статті 182 ЦК передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Як вбачається із доказів, що додаються до позовної заяви, ОСОБА_1 не зареєстровано у встановленому законом порядку право власності на 71/100 частку домоволодіння АДРЕСА_1 .
Також із позовної заяви та позиції представника позивача не надається за можливе встановити, якою саме нормою закону передбачена можливість припинення права спільної часткової власності за позовом самого співвласника щодо власної частки у спільному майні.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925 1265 16). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на порушника. Цивільні права або інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Велика Палата неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненими цими діями наслідкам (постанови ВП ВС від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-м, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Тож під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови ВП ВС від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20).
Також, суд звертає увагу і на той факт, що ОСОБА_7 достеменно відомо, що ОСОБА_4 , яку вона залучила до участі у справі в якості співвідповідача – померла, що встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у цивільній 201/2884/21 від 05 травня 2022 року, яке набрало законної сили 05 квітня 2023 року. ОСОБА_7 приймала участь у даній цивільній справі та обізнана про його зміст, оскільки, оскаржувала його в апеляційному порядку.
Положеннями ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому згоном. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно ч. 2 ст. 318 ЦК України усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.
Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.
Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, явлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
Згідно ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України).
Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті З, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.
Отже, позивачем не доведено та не надано доказу того, що його права порушуються та/або оспорюються, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позову.
У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що при здійсненні правосудця у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та спрямований на забезпечення визнання та захист таких прав регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.
Відомості про речові права, обтяження речових прав, що містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав, використовуються як актуальні виключно в разі, якщо відомості про право власності на відповідне нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва не внесені до Державного реєстру прав, а відомості про інші речові права, відмінні від права власності, та/або обтяження речових прав не внесені та не припинені в Державному реєстрі прав.
Державний реєстр прав є державною власністю, складовою Національного архівного фонду і підлягає довічному зберіганню. Вилучення будь-яких документів або частин Державного реєстру прав не допускається, крім випадків, передбачених законом. Доступ державного реєстратора до Державного реєстру прав здійснюється шляхом багатофакторної аутентифікації у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України у Порядку ведення Державного реєстру прав.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких грунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) від 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ч. 1 ст. 316, ст. 318, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Право власності насувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правовиків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необгрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо. Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, не суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Позивач таких вимог (усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном) не заявляв.
Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені.
З огляду на наведене та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог та підстав, на які посилається позивач у позові, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 
Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.
У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.
Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. 
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.
Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню в повному обсязі.
При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності на нерухоме майно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 7, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129, 129-1, 140, 144 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 15, 16, 183, 316, 317, 319, 321, 328, 331, 356, 357, 358, 364, 367, 376, 391, 392, 1216, 1218 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності на нерухоме майно відмовити.
Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -