СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року м. Харків Справа № 917/57/26

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Лакіза В.В. 

за участю секретаря Андерс О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача-Товариства з обмеженою відповідальністю “ Агроімпорт Азот” (вх.№351П/2) на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 11.02.2026 про забезпечення позову у справі №917/57/26 (повний текст ухвали складено та підписано 11.02.2026 суддею Пушко І.І. у приміщенні Господарського суду Полтавської області)
за позовом Приватного підприємства “Агрозахист Полтава”, м. Полтава,
до  Товариства з обмеженою відповідальністю “ Агроімпорт Азот”, місто Полтава,
про стягнення 17 203 573,33 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство “Агрозахист Полтава” звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “ Агроімпорт Азот” про стягнення 17203573,33 грн заборгованості за договором поставки № 13/03 від 13.03.2024, з яких: 14934206,70 грн основного боргу з оплати поставленого товару та 2 269366,63 грн нарахованих на цей борг 48% річних.
Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 21.01.2026 у справі № 917/57/26 прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито за нею провадження у справі та ухвалено розглядати справу в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання на 17.02.2026. 
09.02.2026 Приватним підприємством “Агрозахист Полтава” через систему “Електронний суд” подано до Господарського суду Полтавської області заяву про забезпечення позову від 09.02.2026 (вх. № 1601), в якій заявник просив суд накласти арешт на грошові кошти, які знаходяться на всіх рахунках у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах Товариству з обмеженою відповідальністю “Агроімпорт Азов” в межах суми основного боргу - 14 934 206,70 грн.
Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 11.02.2026 у справі №917/57/26 вказану заяву про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на грошові кошти, які знаходяться на всіх рахунках у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю “Агроімпорт Азов” в межах суми 14 934 206,70 грн.
В обгрунтування ухвали суд послався на наявність передбачених статтею 136 Господарського процесуального кодексу України умов для застосування запропонованих позивачем заходів забезпечення позову, з урахуванням вимог щодо їх адекватності, розумності,дотримання балансу інтересів сторін, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду враховуючи те, що:
- з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.03.2023у справі № 905/448/22 , у даному випадку при вирішенні питання щодо забезпечення позову майнового характеру, при якому має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, зокрема, що майно, яке є у відповідача чи третіх осіб, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення слід враховувати, що можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача і за таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін;
- заходи забезпечення позову передбачають накладення арешту в межах суми позову-14 934 206,70 грн(сума основного боргу) співівідносяться з предметом спору та їх вжиття не може негативно вплинути на можливість відповідача здійснювати господарську діяльність, враховуючи те, що спірна сума сума грошових коштів в розмірі вартості отриманого товару мала бути виплачена позивачу, а заборгованість відповідача з оплати товару виникла більше ніж за рік, що передує даті зверненню з позовом до господарського суду (за період з 2024 року по вересень 2025 року), а за періоди 18.10.2024, 04.12.2024, з 16.01.2025 по 23.09.2025 позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 19 229 582,60 грн, проте оплата за отриманий товар здійснювалася відповідачем частково, у зв`язку з чим сума основної заборгованості становить 14 934 206,70 грн, але керуючись принципами добросовісності та розумності учасника цивільних правовідносин, відповідач мав планувати свою господарську діяльність з врахуванням того, що сума грошових коштів в розмірі вартості отриманого товару мала бути виплачена позивачу;
- вжиті заходи забезпечення позову спрямовані на запобіганню виникненню можливих перешкод для виконання рішення суду у разі задоволення позову, з урахуванням того що відповідачем після подання позову до суду не вживалися дії щодо повернення заявлених до стягнення грошових коштів, у той час як виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості;
- вжиття відповідних заходів забезпечить збалансованість інтересів сторін, оскільки надасть можливість виконати рішення у разі задоволення позову та не призведе до втручання у господарську діяльність відповідача, а лише запровадить тимчасові обмеження щодо користування цими коштами відповідачем задля запобігання перешкод у виконанні рішення суду у разі задоволення позову, у той час як невжиття таких заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі у разі задоволення позову, а відповідач матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.
Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю “ Агроімпорт Азот”, подав на зазначену ухвалу до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить цю ухвалу скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити ПП “Агрозахист Полтава” в задоволенні заяви про забезпечення позову у справі 917/57/26.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що всупереч принципів збалансованості інтересів сторін, розумності, обґрунтованості, адекватності, запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів забезпечення позову прав та охоронюваних інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу в рамках даної справи, вжиті оскаржуваною ухвалою заходи забезпечення позову надмірно обтяжують та перешкоджають господарській діяльності відповідача, у той час як ця ухвала постановлена за відсутності підтвердження позивачем належними доказами його припущень щодо того, що невжиття таких заходів забезпечення може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у справі.
Зокрема, відповідач зазначив про неврахування судом того, що доводи позивача щодо того, що засновник відповідача є засновником іншої юридичної особи, що може призвести до розподілу ним своїх активів між юридичними особами без конкретних доказів не є обґрунтованим припущенням можливості істотного ускладення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову, а посилання суду на те, що заборгованість відповідача з оплати товару виникла більше ніж за рік, що передує даті зверненню з позовом до господарського суду (за період з 2024 року по вересень 2025 року), а за періоди 18.10.2024, 04.12.2024, з 16.01.2025 по 23.09.2025 позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 19 229 582,60 грн, проте оплата за отриманий товар здійснювалася відповідачем частково, у зв`язку з чим сума основної заборгованості становить 14 934 206,70 грн, свідчать про те, що суд фактично провів необ`єктивне дослідження доказів у справі та прийшов до висновків про обгрунтованість позову та необхідність його задоволення та фактично вирішив спір по суті при розгляді процесуального питання щодо розгляду заяви про вжиття заходів забезпечення позову, що заборонено законодавством, а обставина часткової сплати заборгованості за поставлений товар є проявом його добросовісної поведінки та свідчить про відсутність наміру уникнення виконання зобов`язання.
Разом з цим відповідач посилається на неврахування судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали того, що застосування зоходів забезпечення позову у вигляді арешту всіх рахунків відповідача, без достатнього та належного обґрунтування доказами ризику утруднення чи неможливості виконання рішення суду у справі є непомірним заходом, який заблокує господарську діяльність відповідача, заподіє непомірні збитки відповідачеві, зумовить неможливість виконання ним своїх зобов`язань перед контрагентами, що фактично призведе до неплатоспроможності відповідача, що може утруднити виконання рішення суду. 
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2026 для розгляду справи № 917/57/26 сформовано склад суду: головуючий суддя-доповідач Тарасова І.В. , суддя Білоусова Я.О., суддя Лакіза В.В.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “ Агроімпорт Азот” на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 11.02.2026 про забезпечення позову у справі №917/57/26 та призначено її до розгляду в судове засідання з повідомленням сторін на 12.03.2026 р. о 15:30 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61022, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань № 105 
09.03.2026 від позивача через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. № 2815), в якому він просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу -без змін
В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, а представники позивача проти її доводів заперечили. 
Відповідно до частин 1, 2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи,заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши у межах доводів та вимог апеляційної скарги законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції,проаналізувавши викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.
Предметом даного апеляційного перегляду є ухвала господарського суду першої інстанції про забезпечення позову.
При апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали колегія суддів враховує, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (ст. 129-1 Конституції України).
Згідно із ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18- рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11- рп/2012).
У відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Із змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 вбачається, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. В той же час, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів" ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову. Забезпечення позову є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи.
У рішенні Конституційного Суду України від 16.06.2011 № 5-рп/2011 у справі № 1- 6/2011 зазначено, що судочинство охоплює, зокрема, інститут забезпечення позову, який сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого статтею 55 Конституції України.
Забезпечення позову це реальна гарантія виконання судового рішення, виходячи з розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і забезпечення збалансованості інтересів сторін у справі. 
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
За змістом вказаної норми, забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів позивача, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. 
Згідно зі статтею 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною відповідачу вчиняти певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті. 
За змістом наведених норм забезпечення позову по суті - це тимчасові обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача чи інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.
Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.
Забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (пункт 8.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20). Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити тощо. Метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, від 01.05.2023 у справі № 914/257/23, від 06.03.2023 у справі № 916/2239/22.
Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.
При розгляді заяви про забезпечення позову не вирішується питання про законність та обґрунтованість позовних вимог. До предмета доказування на цій стадії входить лише питання про те, чи може існуючий стан організації правовідносин ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення, унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У рішенні Конституційного Суду України від 16.06.2011 №5-рп/2011 у справі N 1-6/2011 зазначено, що судочинство охоплює, зокрема, інститут забезпечення позову, який сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого статтею 55 Конституції України.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача чи інших осіб з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, а також у здійсненні ефективного захисту або поновленні порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
За змістом статті 136 Господарського процесуального кодексу України у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:
- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;
- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;
- наявності зв`язку між певним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову чи забезпечити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду;
- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі невжиття таких заходів;
- запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. 
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24.05.2023 у справі № 906/1162/22, від 29.06.2023 у справі № 925/1316/22, від 18.05.2023 у справі № 910/14989/22, від 24.06.2022 у справі № 904/8506/21.
Заходи забезпечення позову повинні узгоджуватись з предметом та підставами позову, можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати права інших осіб.
Обрання належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
Адекватність заходів забезпечення позову, що застосовуються господарським судом, визначається їх відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. 
Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві чи іншим особам вчиняти певні дії. Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.
При цьому співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Верховний Суд неодноразово наголошував (у т.ч. в постановах від 09.12.2020 у справі №910/9400/20, від 21.12.2020 у справі №910/9627/20) на необхідності конкретизації заходів забезпечення позову в аспекті співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.
Разом з цим, положення зазначеної норми статті 136 Господарського процессуального кодексу України пов`язують вирішення питання про забезпечення позову з обґрунтуванням обставин необхідності такого забезпечення в контексті положень статей 73, 74 ГПК України, яке (забезпечення) застосовується в якості гарантії задоволення вимог позивача. 
У постанові від 19.12.2024 у справі № 910/6192/24 Верховний Суд зазначив, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору. Сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову.
Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 3 статті 13 та ч. 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Тобто положення статті 136 Господарського процесуального кодексу України пов`язують вирішення питання про забезпечення позову з обґрунтуванням обставин необхідності такого забезпечення в контексті положень статті 73,74 ГПК України, яке (забезпечення) застосовується в якості гарантії задоволення вимог позивача.
За загальним правилом достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Водночас слід зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення із заявою про забезпечення позову, а тому суди в кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет належності, допустимості та достовірності.
Отже, заява про забезпечення позову повинна бути обґрунтованою з поданням належних і допустимих доказів, що підтверджують можливість виникнення в подальшому ускладнень при виконанні судового рішення, забезпеченні ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом залежно від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Так, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову або унеможливлення ефективного захисту чи поновлення прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
Разом з тим, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Позов в процесуальному сенсі – це звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмет і підстави позову. 
Згідно зі статтею 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № 910/13737/12 зазначено, що майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 162, пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Ціна позову визначається: 1) у позовах про стягнення грошових коштів -сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; 2) у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; 3) у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.
Тобто будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього. Отже, судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, стягнення, витребування або повернення майна - як рухомих речей, так і нерухомості - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.
Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову (пункт 8.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 907/9/17, провадження № 12-76гс18).
Натомість до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці.
Предметом позову у даній справі є вимоги майнового характеру про стягнення заборгованості за договором поставки, відповідно в даному випадку при вирішенні питання щодо його забезпечення має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, зокрема, що майно, яке є у відповідача чи третіх осіб, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. 
Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду в постанові від 25.08.20 у справі № 910/13737/19. 
Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо), а само лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви(Аналогічний висновок щодо умов вжиття заходів забезпечення позову майнового характеру викладений в постановах Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №910/9498/19, від 17.09.2020 у справі №910/72/20, від 15.01.2021 у справі №914/1939/20, від 16.02.2021 у справі №910/16866/20, від 15.04.2021 у справі №910/16370/20, від 24.06.2022 у справі №904/3783/21, від 26.09.2022 у справі №911/3208/21).
Разом з цим, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 звернув увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. Також в цій постанові зазначено, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості, а вжиття в такому випадку заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти боржника в межах суми позову надасть боржнику безумовну можливість розрахуватись із позивачем, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.
Упостанові Верховного Суду від 06.10.2022 у справі № 905/446/22 викладена правова позиція, що за обставин звернення з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач (така правова позиція викладена).
У частині другій статті 315 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.
У контексті наведених у апеляційній скарзі доводів судова колегія наголошує, що відповідно до приписів частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду. 
При цьому відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду згідно з постановою 30.01.2019 у справі №755/10947/17, незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступив Верховний Суд, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.
В обгрунтування заяви про забезпечення позову позивач посилається на те, що у спірних правовідносинах наявні очевидні ознаки ухилення відповідача від належного виконання умов Договору поставки,оскільки за періоди 18.10.2024, 04.12.2024, з 16.01.2025 по 23.09.2025 позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 19 229 582,60 грн,оплата якого здійснювалася відповідачем частково та нерегулярно, у зв`язку з чим сума основної заборгованості становить 14 934 206,70 грн.
Разом з цим позивач посилається на те, що зазначені ризики додатково підтверджуються поведінкою засновника та керівника відповідача - Порядинського В.П., який, окрім відповідача, контролює ще дві юридичні особи: ПП “Агрохімічна компанія” та ТОВ “Агрохімічна компанія”, зареєстроване 09.05.2025, тобто нещодавно і новоутворена юридична особа та відповідач є повністю взаємопов`язаними: мають одного й того самого директора, однаковий основний вид діяльності - 46.75 Оптова торгівля хімічними продуктами, та перебувають під контролем однієї фізичної особи — Порядинського Владислава Петровича, а отже, за таких умов керівник відповідача має реальну та фактичну можливість перерозподіляти активи, у тому числі грошові кошти та господарську діяльність, на користь новоствореної юридичної особи, в обхід відповідача.
З огляду на вищевказані факти, позивач має припущення, що майно, яке є у відповідача, на момент розгляду позову може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення суду, тому просить суд застосувати забезпечення позову у вигляді арешту грошових коштів в межах суми основного боргу – 14 934 206,70 грн.
Як вже зазначалось, предметом позову у цій справі є матеріально-правова вимога про стягнення заборгованості з оплати товару за укладеним між сторонами справи договором поставки від 13.03.2024 № 13/03 в сумы 14 934206,70 грн.
Підставою для звернення позивача з позовом до суду стало неналежне виконання відповідачем зобов`язань щод повної оплати поставленого товару, внаслідок чого виникла значна заборгованість у сумі 14 934 206,70 грн більше ніж за рік, що передує даті зверненню з позовом до господарського суду (за період з 2024 року по вересень 2025 року), оскільки за періоди 18.10.2024, 04.12.2024, з 16.01.2025 по 23.09.2025 позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 19 229 582,60 грн, проте оплата за отриманий товар здійснювалася відповідачем частково.
Очевидним є той факт, що за позовною вимогою у цій справі вирішується питання про стягнення з відповідача значної суми коштів - 14 934 206,70 грн, а тому виконання судового рішення в цій справі (у разі задоволення позовних вимог) безпосередньо залежить від того, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів.
У свою чергу можливість відповідача в будь-який момент розпорядитися коштами на своїх рахунках, яка є беззаперечною, створює ризик утруднення виконання рішення суду (у разі задоволення позовних вимог).
Оскільки виконання судового рішення про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості, господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вжиття забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать відповідачу, які знаходяться на всіх рахунках відповідача в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, в межах заявлених позовних вимог (14 934206, 70 грн), безпосередньо пов`язане із предметом позову та спрямоване виключно на збереження існуючого становища до прийняття рішення у цій справі з метою зупинення вчинення під час розгляду справи дій, які матимуть відповідні юридичні наслідки, що можуть призвести до ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту та поновлення порушених прав та інтересів заявника в разі задоволення/часткового задоволення позову. 
При цьому,судом першої інстанції правомірно враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.03.2023у справі № 905/448/22 щодо того, що при вирішенні питання про забезпечення позову,під час якого має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, зокрема, що майно, яке є у відповідача чи третіх осіб, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення, слід враховувати те, що можливість відповідача в будь-який момент розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача і за таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Натомість всупереч наведеному, доводи апеляційної скарги зводяться до відсутності доказів для достатньо обґрунтованого припущення щодо можливості відповідача на момент можливого рішення про задоволення позову розпорядитися наявними у нього грошовими коштами, що може призвести до їх недостатності для виконання цього рішення.
При цьому суд першої інстанції при вирішенні процесуального питання щодо забезпечення позову, враховуючи висновки, наведені у вказаній постанові Верховного Суду, дотримався принципів адекватності, співмірності та розумності, врахувавши при цьому, що вжиті заходи у вигляді накладення арешту обмежені сумою позову, а їх вжиття забезпечить збалансованість інтересів сторін, оскільки надасть можливість виконати рішення у разі задоволення позову та не призведе до втручання у господарську діяльність відповідача, а лише запровадить тимчасові обмеження щодо користування цими коштами відповідачем задля запобігання перешкод у виконанні рішення суду у разі задоволення позову, у той час як невжиття таких заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі у разі задоволення позову, а відповідач матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.
В даному випадку, наявність спору між сторонами, наявність ризиків незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, а також співмірність обраного виду забезпечення позову (накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на всіх його рахунках в межах суми позову(основного боргу) з пред`явленими позовними вимогами та дійсної мети звернення до суду із заявою про забезпечення позову, у своїй сукупності свідчать про те, що обраний захід забезпечення є обґрунтованим, пропорційним, логічно пов`язаним із предметом спору та спрямованим на запобігання ризику утруднення або неможливості виконання рішення суду.
Разом з цим колегія суддів враховує те, що як зазначено вище, Верховний Суд наголошував, що у разі звернення із позовом про стягнення грошових коштів, саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить в суду позивач, зокрема і ту обставину, що застосовані заходи забезпечення позову створять перешкоди його діяльності
Проте, відповідач, посилаючись в апеляційній скарзі на порушення судом при постановленні оскаржуваної ухвали принципу запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів забезпечення позову прав та охоронюваних інтересів осіб, які не є учасниками справи та неврахування судом того, що вжиті зоходи забезпечення позову у вигляді арешту всіх рахунків відповідача є непомірним заходом, який заблокує господарську діяльність відповідача, заподіє непомірні збитки відповідачеві, що у свою чергу зумовить неможливість виконання ним своїх зобов`язань перед контрагентами та фактично призведе до неплатоспроможності відповідача, не наводить жодних аргументів та доказів щодо того, на права та інтереси яких осіб, які не є учасниками даної справи можуть негативно вплинути вжиті судом заходи забезпечення позову, і цього не вбачається з матеріалів справи, а також щодо можливих збитків відповідача, блокування його господарської діяльності чи загрози банкрутства, у той час як відповідач завчасно отримавши копію заяви про забезпечення позову, не скористався своїм правом на надання заперечень на цю заяву із наданням доказів на їх обгрунтування.
В свою чергу, застосування заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах ціни позову, не порушує принципів змагальності і процесуальної рівності сторін, оскільки грошові кошти залишаються на рахунках відповідача, а можливість розпоряджатися ними обмежується на певний час лише щодо частини коштів, якої стосується спір.
Отже, колегія суддів зауважує, що вищенаведений захід забезпечення позову у вигляді арешту носить тимчасовий характер та має наслідком збереження існуючого становища до завершення розгляду справи по суті заявлених позовних вимог.
З наведеного вбачається, що задовольняючи заяву про вжиття заходів забезпечення позову у цій справі, суд першої інстанції, урахувавши положення статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України, а також сталу судову практику суду касаційної інстанції у застосуванні цих норм, надав належну оцінку наведеному у заяві позивача обґрунтуванню та установив, що виконання в майбутньому судового рішення у цій справі у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежитиме від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів, у той час як можливість відповідача розпорядитися наявними на рахунках грошовими коштами є беззапереченою, а тому застосування заходу забезпечення позову, обраного позивачем у вигляді накладення арешту на всі рахунки відповідача в межах суми позову, безпосередньо пов`язане із предметом позову, відповідає принципам адекватності, розумності та співмірності.
Ураховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження, а оскаржувана ухвала постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала –без змін.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги залишаються за скаржником.
Керуючись статтями 240, 269, 270, 275-276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд;-

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ Агроімпорт Азот” залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Полтавської області від 11.02.2026 про забезпечення позову у справі №917/57/26 залишити без змін.
Дана постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 20.03.2026.

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя Я.О. Білоусова 

Суддя В.В. Лакіза