ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/2263/24     Головуючий суддя І інстанції  ОСОБА_1 
Провадження № 11-кп/818/104/26   Суддя доповідач               ОСОБА_2 

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого      ОСОБА_2 
суддів       ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
за участю прокурора    ОСОБА_6 ,
захисника      ОСОБА_7 ,
обвинуваченого     ОСОБА_8 ,   
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду у м.Харків апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 08 серпня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному 08 лютого 2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12024221230000149, за обвинуваченням

ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, непрацюючого, не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, -

УСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини:

Вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 08 серпня 2024 року ОСОБА_8 засуджено за ч.4 ст.186 КК України із застосуванням ст.69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Вирішено питання щодо долі речових доказів та арештованого майна.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_8 визнаний винним в тому, що він 07 лютого 2024 року близько 23:00 години, разом із раніше знайомою йому ОСОБА_10 , знаходились біля будинку № 157-Б, по вул. Золочівський шлях в м.Дергачі, Харківського району, Харківської області, де у двох розпивали спиртні напої. 
Саме в цей час, у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, спрямований на заволодіння майном потерпілої, реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 , діючи умисно, в період дії воєнного стану, ставши навпроти ОСОБА_10 та використовуючи фактор несподіванки, взявши до правої руки скляну пляшку з-під горілки ТМ «Medoff» об`ємом 0,7 літри та наніс один удар в область тім`яної ділянки голови зліва, внаслідок яких ОСОБА_10 впала на землю, а ОСОБА_8 відкрито, шляхом ривку зняв з потерпілої її особисту жіночу сумку червоного кольору, у якій знаходились її речі, а саме мобільний телефон у чохлі синього кольору ТМ «Xiaomi Redmi», моделі «Note 12 S», та ігноруючи усні вимоги потерпілої щодо повернення майна, з місця скоєння злочину втік.
Викраденим майном потерпілої ОСОБА_8 розпорядився на власний розсуд, а саме залишив собі, завдавши при цьому матеріальної шкоди на загальну суму 6288 гривень.
Внаслідок противоправних дій ОСОБА_8 потерпіла ОСОБА_10 отримала тілесне ушкодження - забій-садно м`яких тканин тім`яної ділянки голови, що відноситься до легкого тілесного ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка їх подала

Прокурор в апеляційній скарзі, не оспорюючи фактичні обставини провадження, які суд визнав доведеними, доведеність винуватості і кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 , вважає вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 08 серпня 2024 року незаконним і необґрунтованим з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що виразилося у застосуванні закону, який не підлягає застосуванню, а саме ст.69 КК України, і як наслідок невідповідності призначеного судом покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним злочину внаслідок м`якості. Просить даний вирок скасувати в частині призначеного ОСОБА_8 покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому за ч.4 ст.186 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців. 
В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що судом першої інстанції належним чином не враховано особу винного, конкретні обставини та ступінь суспільної небезпеки правопорушення, формально враховано тяжкість злочину, а також характеристику особи обвинуваченого. Зокрема, не надано належної оцінки тому, що ОСОБА_8 вчинив тяжкий злочин, не працює, не навчається, утриманців не має, правопорушення вчинив під час комендантської години та проти жінки.
Водночас прокурор зазначає про порушення судом вимог ст.91 КПК України, оскільки провадження було розглянуте в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, проте під час судового розгляду ОСОБА_8 визнав вину, але не надав суду показань щодо події кримінального правопорушення, часу, місця, способу та інших обставин вчинення ним кримінального правопорушення. 

Потерпіла  ОСОБА_10 просила провести апеляційний розгляд без її участі. Апеляційну скаргу прокурора підтримала.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що виразилося у застосуванні закону, який не підлягає застосуванню, а саме ст.69 КК України, і як наслідок невідповідності призначеного судом покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним злочину внаслідок м`якості.

Обвинувачений та його захисник в судовому засіданні вважали необґрунтованою апеляційну скаргу прокурора та просили залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги, думку обвинуваченого та його захисника, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Мотиви суду

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
З огляду на ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження та вироку, висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, були зроблені на підставі його показань, а провадження було розглянуте в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України. З урахуванням цього суд першої інстанції встановив фактичні обставини провадження та кваліфікував дії обвинуваченого за ч.4 ст.186 КК України.
Доводи прокурора про порушення місцевим судом процедури розгляду кримінального провадження відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, оскільки не було допитано обвинуваченого щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Так, згідно з ч.3 ст. 349 КПК України суд має право в разі, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що суд першої інстанції дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону.
Як убачається із звукозапису судового засідання від 08 серпня 2024 року та журналу до нього (а.с.117-123), судом першої інстанції з достатньою повнотою роз`яснено обвинуваченому суть та наслідки розгляду кримінального провадження за спрощеною процедурою в порядку ч.3 ст.349 КПК України, перевірено добровільність позиції обвинуваченого ОСОБА_8 у визнанні своєї вини, в тому числі й шляхом його допиту, у зв`язку з чим суд обґрунтовано визнав недоцільним дослідження інших доказів.
Враховуючи вищенаведене, на думку колегії суддів, суд першої інстанції в повній мірі дотримався процесуальної процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України, а тому доводи прокурора в апеляційній скарзі в цій частині не є слушними. Крім того останній взагалі не зазначає у який спосіб таке, на його думку порушення, може бути усунено апеляційним судом.

Разом з тим, що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає, що вони заслуговують на увагу з огляду на наступне.
За змістом апеляційної скарги прокурор, не оспорюючи призначений судом ОСОБА_8 сам вид покарання, фактично не погоджується із застосуванням ст.69 КК України.
Згідно ст.50, 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, а також дані, які всебічно характеризують особу винного. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Тільки з врахуванням та належним аналізом усіх цих обставин у своїй сукупності буде досягнуто необхідного балансу верховенства права та справедливості при вирішенні цього питання.
Так, суд першої інстанції призначив покарання ОСОБА_8 за ч.4 ст.186 КК України із застосуванням положень ст.69 КК України, тобто призначив більш м`яке покарання, ніж передбачено законом.
Колегія суддів не може погодитись з зазначеним висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
Згідно ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити покарання, нижче від найнижчої межи, встановленої в санкції (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини провадження або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній частині - послатися на ч.1 ст.69 КК України.
Як убачається з вироку, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.4 ст.186 КК України, судом першої інстанції недостатньо враховано ступінь тяжкості вчиненого останнім злочину, конкретні фактичні обставини його вчинення та дані про особу ОСОБА_8 , який вчинив умисний корисливий тяжкий злочин проти власності, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність як особи обвинуваченого так й вчиненого, за яке законом передбачено покарання лише у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, не працює, неодружений, міцних соціальних зв`язків не має, правопорушення вчинив під час комендантської години та проти жінки.
Крім того, суд у вироку обґрунтував застосування ст.69 КК України щирим каяттям та активним  сприянням у розкритті злочину. 
Однак, відповідно до розуміння правової природи та значення поняття щирого каяття, наданих у правових позиціях, викладених у п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире каяття є сукупністю невід`ємних одне від одного складових, що характеризують об`єктивне ставлення винуватої особи до вчиненого злочину і полягають у повному визнанні своєї провини у вчиненні злочину, висловлюванні жалю з цього приводу та бажання виправити ситуацію, що склалася, а так саме й готовність нести відповідальність. Тобто, всі ці фактори правової поведінки обвинуваченого є невід`ємними складовими щирого каяття. Такої позиції додержується й Верховний Суд у своїх чисельних рішеннях (ВС ККС №759/7784/15-к від 22.03.2018 року; № 756/4830/17-к від 09.10.2018 року; № 283/2169/19, провадження № 51-5093км23 від 23.01.2024 року). 
Тобто, каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. 
Однак матеріали кримінального провадження не містять даних на підтвердження того, що саме обвинуваченим було повернуто майно потерпілій, воно було вилучено лише шляхом проведення оперативно-розшукових дій. 
При цьому, сам факт визнання вини не свідчить про щире каяття відповідно до зазначеної його правової природи, а така процесуальна поведінка є його обов`язком.
Окрім цього, зазначені судом обставини не є пом`якшуючими покарання чи такими, що знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, оскільки, активне сприяння у розкритті злочину, пов`язано тільки із певною процесуальною поведінкою обвинуваченого, та не є підставою, яка істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також не є обставиною чи сукупністю обставин, які знаходяться у причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які б безпосередньо впливали на суспільну небезпеку злочину або небезпечність винуватої особи. Такої позиції додержується й Верховний Суд у своєму рішенні (ВС ККС №629/2739/18 від 03 лютого 2021 року).
При цьому, посилання суду на те, що обвинувачений ОСОБА_8 приймав участь в бойових діях проти агресора РФ, має поранення і дві контузії не знижує суспільної небезпеки вчиненого діяння. 
Окрім цього, відсутність судимостей не може вважатись обставиною, яка істотно знижує його тяжкість.
За таких обставин слід визнати, що в оскаржуваному рішенні судом не наведено переконливих мотивів на підтвердження своїх висновків щодо наявності підстав для застосування до обвинуваченого такої правової пільги, передбаченої ст.69 КК України, з урахуванням принципу справедливості покарання й відповідності його меті виправлення винної особи та запобігання вчинення нею нових злочинів. 
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційних доводів прокурора щодо безпідставного застосування до обвинуваченого положень ст.69 КК України.
У зв`язку з викладеним, на підставі п.2 ч.1 ст.420 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання і ухвалити свій вирок.
Призначення ОСОБА_11 покарання в мінімальних межах санкції статті закону України про кримінальну відповідальність відповідно до обвинувачення з реальним його відбуванням, на думку колегії суддів, відповідатиме принципам законності, індивідуалізації та справедливості, буде необхідним та достатнім для його виправлення, внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує його негативні настанови та змусить в майбутньому додержуватись положень закону України про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини, а також не буде становити «особистого надмірного тягаря для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи,цілком відповідатиме вимогам та цілям, передбаченим ст.ст.50, 65 КК України, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року ( справа N 953/6840/22, провадження N 51-4139км23).
На підставі викладеного, керуючись ст.404, 407, 418, 420 КПК України, колегія суддів,-

ЗАСУДИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 08 серпня 2024 року щодо ОСОБА_8 в частині призначення покарання скасувати. 
Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.4 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років. 
В решті вирок суду залишити без змін. 
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Кримінального касаційного суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Колегія суддів: 
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4