ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/797/26 Справа № 242/1325/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Іваницька І. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Донецькі енергетичні послуги»
на рішення Центрального районного суду міста Дніпра від 26 травня 2025 року
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Донецькі енергетичні послуги» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, –
В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Донецькі енергетичні послуги» (далі – ТОВ «Донецькі енергетичні послуги») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг на умовах комерційної пропозиції «Універсальна» постачальника універсальних послуг ТОВ «Донецькі енергетичні послуги» виникла заборгованість за серпень 2023 року в розмірі 74 377,83 грн. та за жовтень 2023 року в розмірі 25 249,28 грн., на яку позивачем нараховані штрафні санкції згідно частини другої статті 625 ЦК України, в тому числі за період з 09 вересня 2023 року по 27 вересня 2023 року до часткової оплати нарахованої за серпень 2023 року суми до сплати (106 277,83 грн.).

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за спожиту електричну енергію за серпень та жовтень 2023 року в розмірі 99 627,11 грн., 3 % річних за період з 09 вересня 2023 року по 12 липня 2024 року в розмірі 2 436,82 грн., інфляційних втрат за загальний період з жовтня 2023 року по червень 2024 року в розмірі 5 989,38 грн.

Рішенням Центрального районного суду міста Дніпра від 26 травня 2025 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 18 грудня 2025 року про виправлення описки, у задоволенні позовних вимог ТОВ «Донецькі енергетичні послуги» – відмовлено.

У поданій 18 серпня 2025 року апеляційній скарзі ТОВ «Донецькі енергетичні послуги», посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що договір про постачання електроенергії є укладеним, чинним та містить всі необхідні умови. 01 січня 2019 року відповідач приєднався до умов публічного договору як малий непобутовий споживач шляхом попередньої оплати за електричну енергію в сумі 1 983,00 грн., відповідачем наданий гарантійний лист від 28 вересня 2023 року, підписаний електронним цифровим підписом, яким визнано заборгованість в розмірі 106 277,83 грн. за електроенергію, спожиту у серпні 2023 року, отже відповідачем борг визнаний, доказів припинення чи розірвання договору про постачання електричної енергії № 5530 у встановленому ПРРЕЕ порядку матеріали справи не містять.

Відповідач своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ «Донецькі енергетичні послуги» є постачальником універсальних послуг на території Донецької області згідно пункту 13 Розділу XVII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії» та згідно з додатком 3 до постанови НКРЕКП від 26 жовтня 2018 року № 1268 «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо передачі даних побутових та малих непобутових споживачів постачальнику електричної енергії, на якого відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» покладається виконання функції універсальної послуги на закріпленій території».

За твердженням позивача фізична особа ОСОБА_1 станом на 01 січня 2019 року є малим непобутовим споживачем електричної енергії на наступних об`єктах:

- нежитлове приміщення, крамниця, за адресою: АДРЕСА_1 , ЕІС код точки обліку: 62Z7956505045176; об`єкт вилучено з договору 5530 – 29.05.2024;

- вбудоване нежиле приміщення, крамниця, за адресою: АДРЕСА_2 , ЕІС код точки обліку: 62Z9230243370132;

- нежитлове приміщення, крамниця, за адресою: АДРЕСА_3 , ЕІС код точки обліку: 62Z1854682217010;

- будівля, крамниця, за адресою: АДРЕСА_4 , ЕІС код точки обліку: 62Z8182700885259; об`єкт вилучено з договору 5530 – 29.10.2023.

Листом АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» від 25 липня 2024 року № 64/10610 підтверджено, що між товариством та ОСОБА_1 укладений та діє договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії на вище перелічені об`єкти (за виключенням тих, що вилучені).

Листом № 67/6353-вих від 26 квітня 2024 року АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» повідомило позивача про фактичний (звітній) обсяг споживання за серпень та жовтень 2023 року в розмірі 19449 кВт. год. по точках комерційного обліку споживача фізичної особи ОСОБА_1 .

Згідно додатку № 1 до цього листа за серпень 2023 року здійснено фактичний корисний відпуск електроенергії по об`єкту з ЕІС кодом точки обліку 62Z1854682217010 – 16127 кВт. год.; по по об`єкту з ЕІС кодом точки обліку 62Z8182700885259 – 100 кВт. год.

Згідно додатку № 2 до цього листа за жовтень 2023 року здійснено фактичний корисний відпуск електроенергії по об`єкту з ЕІС кодом точки обліку 62Z1854682217010 – 3221 кВт. год.; по по об`єкту з ЕІС кодом точки обліку 62Z9230243370132 – 1 кВт. год.

Відповідно до акту прийняття-передавання товарної продукції (електроенергії) за серпень 2023 року нараховано за передану електроенергію об`ємом 16227 кВт. год. 106 227,83 грн, з яких, як вказує позивач, сплачено 31 900,00 грн. За підрахунком суду вартість 100 кВт. год. становить 654,64 грн.

Відповідно до акту прийняття-передавання товарної продукції (електроенергії) за жовтень 2023 року нараховано за передану електроенергію об`ємом 3222 кВт. год. 25 249,28 грн. За підрахунком суду вартість 1 кВт. год. становить 7,84 грн.

Згідно договору купівлі-продажу від 10 лютого 2012 року ОСОБА_1 не є власником об`єкта споживання за адресою: АДРЕСА_3 (об`єкт з ЕІС кодом точки обліку 62Z1854682217010) ще з 10 лютого 2012 року.

Отже, позивачем за адресою: АДРЕСА_3 , надавались послуги з постачання електричної енергії в спірний період, яка споживалась, водночас власником цього об`єкту з 10 лютого 2012 року відповідач не являється.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за адресою: АДРЕСА_3 , надавались послуги з постачання електричної енергії в спірний період, яка споживалась, водночас власником цього об`єкту з 10 лютого 2012 року відповідач не являється.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача нарахованої за серпень, жовтень 2023 року електроенергії по об`єкту: АДРЕСА_3 (об`єкт з ЕІС кодом точки обліку 62Z1854682217010), визначена сума по іншим об`єктам (662,48 грн.) повністю охоплюється здійсненою 28 вересня 2023 року оплатою в сумі 31 900,00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються статтею 714 ЦК України, положеннями Закону України від 13 квітня 2017 року № 2019-VIII «Про ринок електричної енергії», Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, № 312 від 14 березня 2018 року.
Згідно зі статтею 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.
Законом України «Про ринок електричної торгівлі» визначено правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, врегульовано відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище.
Відповідно до пункту 84 статті 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач – фізична особа, у тому числі фізична особа – підприємець, або юридична особа, що купує електричну енергію для власного споживання.
Згідно з пунктами 7, 15 частини першої статті 4 Закону України «Про ринок електричної енергії» учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються відповідні договори, зокрема про надання послуг з розподілу та про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг.
Відповідно до частини четвертої статті 46 Закону України «Про ринок електричної енергії» оператор системи розподілу надає послуги з розподілу електричної енергії на підставі договорів про надання послуг з розподілу. Договори про надання послуг з розподілу є публічними договорами приєднання та укладаються на основі типових договорів, форма яких затверджується Регулятором. Оплата послуг з розподілу здійснюється за тарифами, які регулює Регулятор відповідно до затвердженої ним методики. Тарифи на послуги з розподілу електричної енергії оприлюднюються операторами систем розподілу в порядку та строки, визначені нормативно-правовими актами, що регулюють функціонування ринку електричної енергії.
Згідно з частиною третьою статті 49 Закону України «Про ринок електричної енергії» основний споживач зобов`язаний укласти з оператором системи розподілу, на території здійснення ліцензованої діяльності з розподілу якого розташовані його мережі, договір про спільне використання електричних мереж за типовою формою, затвердженою регулятором. Вартість послуг за цим договором визначається за затвердженою Регулятором методикою. Вартість оплачених оператором системи розподілу послуг за договором про спільне використання електричних мереж включається до тарифу на розподіл відповідного оператора системи розподілу.
Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 56 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії електропостачальниками здійснюється з дотриманням правил роздрібного ринку.
Відповідно до частини третьої статті 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач зобов`язаний: 1) сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів; 2) надавати постачальникам послуг комерційного обліку, з якими він уклав договір, доступ до своїх електроустановок для здійснення монтажу, технічного обслуговування та зняття показників з приладів обліку споживання електричної енергії; 3) дотримуватися правил технічної експлуатації, правил безпеки під час експлуатації власних електроустановок, нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, та умов укладених договорів; 4) врегулювати у порядку, визначеному кодексом систем розподілу, відносини щодо технічного забезпечення розподілу електричної енергії з оператором системи розподілу.
На роздрібному ринку електричної енергії споживання та використання електричної енергії для потреб електроустановки споживача здійснюється за умови забезпечення розподілу/передачі та продажу (постачання) електричної енергії на підставі договорів про розподіл/передачу, постачання електричної енергії, надання послуг комерційного обліку, які укладаються відповідно до цих Правил, Кодексу системи передачі, Кодексу систем розподілу та Кодексу комерційного обліку (пункт 1.2.. Правил роздрібного ринку електричної енергії).
Відповідно до пункту 5.5.5 Правил роздрібного ринку електричної енергії споживач електричної енергії зобов`язаний, зокрема, користуватися електричною енергією виключно на підставі договору (договорів); сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.
Договір споживача про надання послуг з розподілу/передачі електричної енергії за ініціативою споживача або оператора системи відповідно до визначених цими Правилами випадків, як правило, укладається шляхом приєднання споживача за заявою-приєднання до розробленого оператором системи розподілу договору на умовах складеного оператором системи розподілу паспорта точки розподілу/передачі (абзац третій пункту 2.1.5 глави 2.1 розділу II Правил роздрібного ринку електричної енергії).
Абзацом другим пункту 2.1.7 глави 2.1 розділу II Правил роздрібного ринку електричної енергії унормовано, що фактом приєднання споживача до умов договору споживача про надання послуг з розподілу/передачі електричної енергії (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір споживача про надання послуг з розподілу/передачі електричної енергії, зокрема повернення (надання) підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка оператора системи та/або документально підтверджене споживання електричної енергії.
Відповідно до пункту 7 постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 312 від 14 березня 2018 року «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг укладається шляхом приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, опублікованого в засобах масової інформації та на веб-сайті постачальника, шляхом оплати рахунка, отриманого від постачальника універсальної послуги, або фактичного споживання будь-яких обсягів електричної енергії (за умови надання рахунка постачальником універсальної послуги), або підписання заяви-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг.
Відповідно до пункту 1.2.8 Правил постачальник універсальних послуг здійснює постачання електричної енергії на підставі договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, який є публічним договором приєднання та зміст якого визначається постачальником універсальних послуг на основі Типового договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (додаток 6 до цих Правил), та укладається в установленому цими Правилами порядку. Постачальник універсальної послуги не може відмовити побутовому споживачу, малому непобутовому споживачу або іншому споживачу, який відповідно до законодавства має право на отримання універсальних послуг, електроустановки якого розташовані на території діяльності постачальника універсальної послуги, в укладенні такого договору за умови наявності у споживача чинного договору про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії.
Пунктом 2.1.2 Правил закріплено, що оператор системи зобов`язаний укласти договори про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії з усіма споживачами, електроустановки яких приєднані до електричних мереж на території діяльності відповідного оператора системи.

Таким чином, наявність правовідносин між сторонами за договором постачання електричної енергії, а, отже, і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з електропостачання, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.

Правилами роздрібного ринку електричної енергії визначено загальне правило, за яким договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг є публічним договором, до якого приєднується споживач.

Отже, з аналізу наведених норм вбачається те, що споживання електричної енергії може відбуватися на підставі договору, укладеного з енергопостачальником лише власником або наймачем об`єкта споживача.

Саме на власника або наймача об`єкта споживача покладено обов`язок звернутися до енергопостачальника для укладення договору про користування електричною енергією, у тому числі і у випадку набуття ним права власності чи права користування об`єктом споживача, уже підключеним до електропостачання попереднім власником чи наймачем.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 654/3093/16-ц (провадження № 61-18581св18).

Отже, саме власник або наймач, що перебуває у договірних правовідносинах із енергопостачальником, несе обов`язок з оплати за спожиту електричну енергію.

При цьому, споживач електричної енергії, зобов`язаний сплатити вартість спожитої ним енергії, якщо він фактично користувався нею. Відсутність письмово оформленого договору не позбавляє обов`язку оплатити надані йому послуги.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) та постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

У справі, яка переглядається, встановлено, що об`єктом споживача є нежитлове приміщення (крамниця), розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , власником якого є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10 лютого 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Донецької області та зареєстрованого в реєстрі за № 121 (а.с.125).

Доказів, що ОСОБА_2 , як новий власник нерухомого майна укладала договір з позивачем про постачання електричної енергії в матеріалах справи відсутні.

Разом з тим, матеріали справи також не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що  ОСОБА_1  є споживачем електричної енергії, яка постачається до нежитлового приміщення (крамниці), розташованого за адресою: АДРЕСА_3 (об`єкт з ЕІС кодом точки обліку 62Z1854682217010).

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 759/3515/19 (провадження № 61-6701св20) зазначено, що позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач – це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови – підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, – належного відповідача.
Таким чином, неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі – належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. 
Згідно з пунктами 3, 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки.
Згідно з частиною другою статті 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у праві.
Питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача суд вирішує у підготовчому засіданні (пункт 4 частини другої статті 197 ЦПК України).
Завданнями підготовчого провадження є остаточне визнання предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу (пункт 1 частини першої статті 189 ЦПК України).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено, що саме  ОСОБА_1  є власником/користувачем нежитлового приміщення (крамниці), розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , а відтак є споживачем (абонентом).

Відповідно до статті 322 ЦК України саме власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вартості електроенергії, поставленої у серпні та жовтні 2023 року за об`єктом з ЕІС кодом точки обліку 62Z1854682217010.

Доводи апеляційної скарги про те, що гарантійним листом від 23 вересня 2023 року відповідачем визнано існування заборгованості в розмірі 106 277,83 грн. за електроенергію, спожиту у серпні 2023 року, не спростовують відсутність підстав для її стягнення за встановлених судом обставин.

Що стосується доводів позивача про споживання відповідачем електричної енергії по іншим об`єктам споживання, то колегія суддів враховує, що сукупна вартість поставленої у серпні та жовтні 2023 року електроенергії за об`єктами з ЕІС кодами точок обліку 62Z8182700885259, 62Z9230243370132 становить 662,48 грн. Матеріали справи не містять доказів оплати цієї заборгованості та позивач не обґрунтував належним чином чи вона наявна та чи зарахована в рахунок неї здійснена відповідачем часткова оплата за серпень 2023 року в сумі 31 900,00 грн. З огляду на те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача нарахованої за серпень, жовтень 2023 року електроенергії по об`єкту: АДРЕСА_3 (об`єкт з ЕІС кодом точки обліку 62Z1854682217010), визначена сума по іншим об`єктам (662,48 грн.) повністю охоплюється здійсненою 28 вересня 2023 року оплатою в сумі 31 900,00 грн.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних в розмірі 2 436,82 грн. та інфляційних втрат в розмірі 5 989,38 грн., колегія суддів враховує наступне.

З наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних вбачається, що такі вимоги позивачем заявлені за розрахунковий період з серпня 2023 року по жовтень 2023 року.
Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» визначено установити, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі.
Пунктом 2 зазначеної вище постанови визначено, що постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжено.
Враховуючи вищевикладене, нарахування позивачем трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період після 24 лютого 2022 року не відповідає вимогам закону, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи, визначив характер правовідносин сторін та вирішив спір відповідно до закону, який регулює спірні правовідносини.

Фактично доводи, викладені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці, проте, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Донецькі енергетичні послуги» – залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду міста Дніпра від 26 травня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 15 квітня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 17 квітня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.О. Макаров

М.М. Пищида