КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 755/16465/25 Головуючий у суді І інстанції Катющенко В.П.
Провадження № 22-ц/824/3190/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 березня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання особи безвісно відсутньою, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Чернівецький відділ поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и в:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання безвісно відсутнім  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: Пермська область, Муллінський район; останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 ; починаючи з 01 січня 1993 року.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі.
Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що особа, яку просить суд визнати безвісно відсутньою заявниця - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не є громадянином України, не мав місця проживання на території України, його особистим законом є право держави, в якій він має місце проживання або місце перебування, що в даному випадку є правом російської федерації, тому наявні підстави для відмови у відкритті провадження у справі окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , оскільки подана нею заява не підлягає розгляду в судах України.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявниця в особі представника - адвоката Ковальова Є.Ф. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування районним судом норм матеріального й порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу направити до суду першої інстанції для відкриття провадження у справі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що судом залишено поза увагою для якої саме мети подавалась заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою.
У відповідності до сповіщення сім`ї від 19 вересня 2023 року № 3729 ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомив, що син ОСОБА_1 - солдат ОСОБА_8 03 вересня 2023 року зник безвісти на полі бою в районі населеного пункту Вербове Пологівського району Запорізької області.
ІНФОРМАЦІЯ_3 військова частина НОМЕР_1 , де проходив службу ОСОБА_8 , повідомила заявницю, що вона набула право на виплату грошового забезпечення військовослужбовця у розмірі 25 % та водночас роз`яснила, що до кола осіб, які мають право отримувати зазначене грошове забезпечення рівними частинами, входять члени сім`ї першої черги відповідно до закону, зокрема батьки військовослужбовця, який зник безвісти в ході бойових дій.
Тому встановлення безвісно відсутнім свого чоловіка - ОСОБА_5 необхідно заявниці для отримання 50 % розміру допомоги (грошового забезпечення).
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд по суті позбавив заявницю доступу до правосуддя та обмежив її право на захист своїх прав у судах України.
Висновок суду першої інстанції про те, що спір не підлягає розгляду в судах Україниє передчасним і нічим не підтверджений, судом не роз`яснено яким чином заявниці реалізувати своє право на судовий захист в країні, яка розв`язала повномасштабну війну проти України. Без відкриття провадження у справі неможливо встановити фактичні обставини щодо наявності спору про право. При цьому посилання суду на правові позиції, викладені Верховним Судом у вказаних в ухвалі постановах, є нерелевантними, оскільки у цих справах суди вирішили спір по суті заявлених вимог.
На думку заявниці, якає громадянкою України,Дніпровський районний суд м. Києва з формальних підстав, без врахування фактичних обставин справи, наданих нею доказів та мети поданої заяви відмовив в розгляді справи по суті заявлених вимог.
В порядку, визначеному статтею 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу від заінтересованих осіб не надходили.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник заявниці - адвокат Ковальов Є.Ф. підтримав аргументи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки до апеляційного суду не повідомляли, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника заявниці в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Звернення до суду є суб`єктивним правом особи, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з тих підстав, які передбачені законом. Такі підстави визначено, зокрема у статті 186 ЦПК України.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Припис закону про те, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства стосуються як позовів (заяв, скарг), які не можуть розглядатися за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів (заяв, скарг), які взагалі не можуть розглядатися судами.
Тобто, розгляду у суді підлягає лише така справа, у якій заявлені вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Положення «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186, пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосується як заяв, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих заяв, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 760/32455/19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц).
Звертаючись до суду із заявою про визнання з 01 січня 1993 рокубезвісно відсутнім  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: Пермська область, Муллінський район; останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_1 посилалася на положення статті 43 ЦК України та статті 293 ЦПК України.
Відповідно до статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється ЦПК України.
Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою (пункт 3 частини другої статті 293 ЦПК України).
Згідно з положеннями статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.
Безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.
За положеннями статті 43 ЦК України визначено, що фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.
Зазначена норма права передбачає, перш за все, з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймала заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.
Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.
Судова практика з даного питання є сталою.
ОСОБА_1 свої вимоги про визнання  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безвісно відсутнім починаючи з 01 січня 1993 року, обґрунтовувала наступним.
15 листопада 1985 року ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 ,зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: Пермська область, Муллінський район. Від шлюбу вони мають двох синів:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Після укладання шлюбу заявниця з чоловіком проживали в м. Новочеркаськ Ростовської області, російська федерація, де в них народився старший син ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), а в подальшому переїхали до Автономної Республіки Крим у м. Красноперекопськ, де народився молодший син ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ).
У 1992 році ОСОБА_5 поїхав на заробітки, маючи намір пошуку роботи у м. Санкт-Петербург, російська федерація, але там зв`язався з криміналом і в нього почались проблеми, внаслідок чого ОСОБА_1 була вимушена продати все наявне нерухоме майно в АР Крим та переїхати в м. Чернівці.
ОСОБА_5  з м. Санкт-Петербург, наскільки відомо заявниці, повернувся наприкінці 1992 року до своїх батьків в м. Новочеркаськ Ростовської області, російська федерація, остання відома адреса проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 .
З кінця 1992 року будь-який зв'язок з  ОСОБА_5 втрачено, він жодного разу не зателефонував, не написав листи, не повідомив іншим способом про місце свого перебування. Заявниця із синами намагались встановити місце знаходження чоловіка, однак всі спроби виявились безрезультатними. З його батьками, які проживають у м. Новочеркаськ Ростовської області, російська федерація, заявниця зв`язків не підтримує з 1992 року.
Зазначала, що  ОСОБА_5 не отримував паспорт громадянина України, у тому числі для виїзду за кордон, та реєстраційний номер облікової картки платника податків, а також не отримував посвідку на тимчасове проживання на території України, що підтверджується відповіддю Чернівецького відділу поліції ГУ НП в Чернівецькій області від 25 січня 2025 року.
Факт наявності громадянства російської федерації у ОСОБА_5 заявниці достеменно невідомий, оскільки з 1992 року будь-які зв`язки з чоловіком втрачені, доказом місця народження ОСОБА_5 є копія свідоцтва про шлюб («Свидетельство о заключении брака») серії НОМЕР_2 від 15 листопада 1985 року, де в графі місце народження ОСОБА_5 зазначено: Пермська область, Муллінський район.
Крім цього, у відповідності до свідоцтва про народження ОСОБА_2 серпії НОМЕР_3 від 20 травня 1986 року та свідоцтва про народження ОСОБА_8 серії НОМЕР_4 від 10 квітня 1992 року в графі батько на 2 аркуші вищезазначених свідоцтв зазначений: ОСОБА_5 та його національність: «узбек».
З об`єктивних причин, а саме у зв`язку з нападом російської федерації на Україну та введенням режиму воєнного стану з 24 лютого 2022 року, припиненням будь-яких дипломатичних зв`язків з країною агресором, посольства та консульства російської федерації в Україні припинили свою діяльність, а також проходженням служби у лавах Збройних Сил України сином заявниці ОСОБА_8 , який 03 вересня 2023 року зник безвісти, ОСОБА_1 позбавлена можливості пошуку інформації щодо постійного місця проживання ОСОБА_5 , оскільки з 1992 року не підтримує жодних зав`язків з ним та з його родичами, знайомими тощо.
У відповідності до сповіщення сім`ї від 19 вересня 2023 року № 3729 ІНФОРМАЦІЯ_2 було повідомлено що син ОСОБА_1 - солдат ОСОБА_8 03 вересня 2023 року зник безвісти на полі бою в районі населеного пункту Вербове Пологівського району Запорізької області, відданий військовій присязі на вірність Українського народу, мужньо виконавши військовий обов`язок в бою за Україну, її свободу і незалежність.
З 01 лютого 2025 року діє новий порядок виплат сім`ям військовополонених і зниклих безвісти військовослужбовців, згідно з яким частина коштів розподіляється між членами сім`ї першої черги, а саме 50 % грошового забезпечення у рівних частках кожному членові сім`ї, які відносяться до першої черги відповідно до закону. 
20 червня 2025 року військова частина НОМЕР_1 , де проходив службу ОСОБА_8 та зник безвісти в ході бойових дій, повідомила, що ОСОБА_1 набула право на виплату грошового забезпечення військовослужбовця у розмірі 25 % та водночас роз`яснила, що до кола осіб, які мають право отримувати зазначене грошове забезпечення рівними частинами, входять члени сім`ї першої черги відповідно до закону, зокрема батьки військовослужбовця.
Отже, встановлення безвісно відсутнім свого чоловіка - ОСОБА_5 необхідно заявниці для отримання 50 % розміру допомоги (грошового забезпечення) її сина - військовослужбовця ОСОБА_8 , який 03 вересня 2023 року зник безвісти в ході бойових дій.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що особа, яку просить суд визнати безвісно відсутньою заявниця, не є громадянином України, не мав місця проживання на території України, його особистим законом є право держави, в якій він має місце проживання або місце перебування, що в даному випадку є правом російської федерації, тому подана ОСОБА_1 в порядку окремого провадження заява не підлягає розгляду судами України.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до частини першої статті 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.
З урахуванням викладеного, на цивільні справи з іноземним елементом поширюються як загальні, так і спеціальні правила підсудності. Тому суд, насамперед, повинен з`ясувати, чи поширюється його компетенція на розгляд даної справи.
За змістом положень абзацу четвертого пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», іноземний елемент є ознакою, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється, зокрема, у такій формі: юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.
Як вбачається із заяви про визнання особи безвісно відсутньою та додатків до неї,  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є уродженцем Пермської області, Муллінського району, а його останнім відомим місцем проживання з 01 січня 1993 року є: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до відповіді ГУ НП в Чернівецькій області від 25 січня 2024 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з обліком Інформаційного порталу НП України не значиться, за обліком ДМС України не документувався паспортом громадянина України та паспортом громадянина України для виїзду за кордон, а також не отримував посвідку на тимчасове проживання на території України. Факт перебування особи з анкетними даними ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України не встановлено.
Встановивши, що особа, яку заявниця просить визнати в судовому порядку безвісно відсутньою - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не є громадянином України та не мав останнє відоме місце проживання на території України, суд першої інстанції правомірно керувався нормами Закону України «Про міжнародне приватне право».
Цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом: 1) визначення застосовуваного права; 2) процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; 3) підсудність судам України справ з іноземним елементом; 4) виконання судових доручень; 5) визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів (стаття 2 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Положення частини першої статті 16Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Якщо фізична особа є громадянином двох або більше держав, її особистим законом вважається право тієї з держав, з якою особа має найбільш тісний зв`язок, зокрема, має місце проживання або займається основною діяльністю. Особистим законом особи без громадянства вважається право держави, у якій ця особа має місце проживання, а за його відсутності - місце перебування.
Відповідно до статті 20 Закону України «Про міжнародне приватне право» підстави та правові наслідки визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою регулюються останнім з відомих особистих законів цієї особи.
У статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено підстави визначення підсудності справ судам України та зазначено, що суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках:
1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону;
2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача;
3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України;
4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні;
5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні;
6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання;
7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України;
8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України;
9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України;
10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном;
11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України;
12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.
При цьому статтею 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено випадки виключної підсудності справ з іноземним елементом судам України, до яких не відносяться справи про визнання особи безвісно відсутньою.
Як визначено у статті 3 цього Закону, якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору.
Таким міжнародним договором була Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, укладена між державами-членами СНД (зокрема, Україною і РФ) 22 січня 1993 року і ратифікована Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР (далі - Конвенція про правову допомогу).
Законом України від 01 грудня 2022 року № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі - Закон № 2783-IX) зупинено у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу та Протоколу до неї від 22 січня 1993 року. Одночасно вказаним Законом постановлено вийти з Конвенції та Протоколу до Конвенції. Закон № 2783-IX набрав чинності 29 грудня 2022 року.
Ураховуючи вищенаведене та з огляду на те, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого заявниця просить суд визнати безвісно відсутнім, не являється громадянином України, не мав місця проживання (перебування) на території України, а останнім відомим місцем його проживання є російська федерація, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справіокремого провадження про визнання фізичної особи безвісно відсутньою з підстав непідсудності цієї справи з іноземним елементом українському суду.
Доводи апеляційної скарги про неврахування районним судом мети подання заяви про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, а саме визнання ОСОБА_5 , останнє відоме місце проживання якого є російська федерація, безвісно відсутнімпотрібно заявниці для отримання 50 % розміру грошового забезпечення її сина ОСОБА_8 , який 03 вересня 2023 року зник безвісти в ході бойових дій, на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, адже ОСОБА_1 просить визнати зазначений юридичний факт, що мав чи має місце щодо нерезидента України на території іноземної держави.
У зв`язку з наведеним, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що особистим законом ОСОБА_5 є право держави, в якій він має місце проживання та/або місце перебування, а дана справа не підлягає вирішенню згідно з положень національного законодавства, належним чином з`ясувавши обставини справи та правильно застосувавши норми міжнародного і цивільного процесуального права.
Посилання заявниці на те, що суд фактично позбавив її доступу до правосуддя, обмеживши її право на захист своїх прав у судах України, не заслуговують на увагу, так як згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури, і це не є порушенням права на справедливий суд (справа «Станков проти Болгарії», (CASE OF STANKOV v. BULGARIA), від 12 липня 2007 року); держави мають право установлювати обмеження для потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (справа «Ашінгдейн проти Великої Британії (Ashingdane v. the. United Kingdom), від 28 травня 1985 року).
Неправильного застосування норм матеріального права та/або порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 379 ЦПК України, апеляційним переглядом не встановлено, ухвала про відмову у відкритті провадження у справі відповідає встановленим судом обставинами справи.
За таких обставинколегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції провідмову у відкритті провадження у справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і обґрунтовані підстави для її скасування відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого заявницею судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 13 березня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній