Справа № 161/21470/25 
Провадження № 2/161/1764/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2026 року м. Луцьк
Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:
головуючого судді Антіпової Т.А. 
за участю секретаря судового засідання Ленічевої Н.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 34 860,00 гривень та судові витрати по справі.
Вимоги мотивує тим, що між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 12.02.2025 року укладено кредитний договір № 12.02.2025-100002100. Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у розмірі 12 000 гривень, строком на 217 днів.
ТОВ «Споживчий центр» виконало свою частину умов кредитного договору у повному обсязі, перерахувавши кошти на рахунок  ОСОБА_1 .
В свою чергу ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на дату позовної заяви, у нього утворилась заборгованість у розмірі 34 860 гривень, що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 12 000 гривень, по процентам в розмірі 14 880 гривень, комісії 2 160 гривень, неустойки 5 820 гривень, чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр».
У зв`язку з цим, позивач просить суд стягнути з відповідача на користь ТОВ «Споживчий центр» вказану заборгованість, а також судові витрати по справі.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2025 року справу прийнято до розгляду та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (а.с.53).
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
06.11.2025 року на адресу суду від відповідача  ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи позовні вимоги, відповідач зазначає, що вказаний позов є незаконним та необґрунтованим, що є підставою для відмови в його задоволенні, виходячи з наступного.
Позивач не має права вимагати сплати кредитних грошових коштів оскільки строк дії кредитного договору ще не закінчився. Відповідно до пункту 10.1 кредитного договору №12.02.2025-100002100, що був укладений між мною та ТОВ «Споживчий цент», термін дії цього договору складає 1(один) рік від дати підписання. А отже, термін дії вищезазначеного договору закінчується 11.02.2026 року.
Крім того, позивач не долучив до позовної заяви жодних виписок по рахунках чи первинних бухгалтерських документів, що свідчили б про належне виконання його обов`язків як кредитора чи наявності у мене перед ним фінансової заборгованості. Також позивач вказує у позовній заяві, що факт видачі коштів підтверджує квитанція про видачу коштів від 12.02.2025, але саму квитанцію не долучає до додатків до позову як доказ. 
Натомість до позовної заяви, позивач долучив лист від Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальні платіжні рішення» вих. номер 137-1310 від 13.10.2025 про який сам позивач жодним чином ніде не згадує у позовній заяві. До того ж цей лист не може бути прийнятим судом як будь-який належний чи допустимий доказ, оскільки незрозуміло з яких мотивів взагалі позивач долучає цей лист до матеріалів позовної заяви.
В позовній заяві позивач стверджує, що отримував від мене платіж на суму 4980,00 гривень 15.03.2025 року, проте знову не надає суду жодних підтверджуючих документів. Позивач не долучив до позовної заяви ані квитанцій, ані, виписки зі свого рахунку, ані розрахунку з зазначенням цього платежу. Тобто, взагалі ніяким чином слова в позовній заяві про нібито визнання мною боргу перед позивачем, ТОВ «Споживчий центр» не може обґрунтувати чи підтвердити належними доказами. Враховуючи вищевикладене просить суд у задоволені позовної заяви ТОВ «Споживчий цент» відмовити повністю (а.с.56-59).
12.11.2025 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої, представник позивача просить позовні вимоги задовольнити. 
Вказує, що між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом: 1) отримання/ознайомлення відповідача з пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії) від 12.02.2025 р.; 2) подання відповідачем Заявки кредитного договору № 12.02.2025-100002100 (кредитної лінії) від 12.02.2025 р.; 3) надсилання відповідачем відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №12.02.2025 100002100 (кредитної лінії) від 12.02.2025 р.
Таким чином, було укладено кредитний договір №12.02.2025-100002100 від 12.02.2025 р. у електронній формі, що відповідно до норм чинного законодавства прирівнюється до письмової.
Стороною відповідача документи, що складають кредитний договір, підписувались за допомогою одноразового ідентифікатора, який було надіслано у смс-повідомленні на номер, вказаний останнім, як фінансовий - 0936899898.
Окрім того, даний номер телефону зазначений як контактний номер телефону відповідача в шапці відзиву на позовну заяву, що підтверджує належність номеру телефона « НОМЕР_1 » відповідачу. Саме його було використано відповідачем для підписання кредитного договору 12.02.2025. Відповідач не заперечує, що вказаний засіб зв`язку, а саме: номер телефону « НОМЕР_1 » належить йому, або що на час укладення спірних договорів він втратив вказаний засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування.
Також, для підтвердження укладення електронного кредитного договору від 12.02.2025 року № 12.02.2025-100002100 з ТОВ «Споживчий центр» додали до відповіді на відзив довідку, що підтверджує факт надсилання одноразових ідентифікаторів на номер телефону, що передбачений у заявці договору.
Зазначають, що квитанція від 12.02.2025 про перерахування коштів, яка міститься в матеріалах справи, є належним доказом, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування, як доказ перерахування грошових коштів за кредитним договором.
Сторона позивача наголошує, що зазначаючи у відзиві про відсутність доказів перерахування кредитних коштів, сторона відповідача не надала до суду виписки по рахунках відповідача в банківських установах, у тому числі по рахунку 5375-52XX-XXXX-5653., який відповідач зазначив в договорі, як номер особистого платіжного засобу, на спростування доказів, наданих стороною позивача. Відтак, відповідач заперечуючи факт отримання грошових коштів, не надав виписку з банку про наявні чи відсутні банківські рахунки, інформацію про рух коштів за спірний період по цим рахункам (а.с.60-74). 
У судове засідання учасники справи не з`явились.
Представник позивача у тексті позову та відповіді на відзив просив суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує.
Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлялась належним чином, у своєму відзиві відповідач просив розгляд справи проводити без участі сторони відповідача.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх учасників справи, що не суперечить вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. 
Перевіривши матеріали справи, оцінивши та дослідивши в сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків.
Статтею 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Згідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Виходячи з положень ч. ч. 1, 3 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі, якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі (абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі Закон).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Частиною 6 статті 11 Закону, передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт)може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. 
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Відповідна позиція щодо застосування вказаних норм права викладена в постанові Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 732/670/19.
Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором (Закон України «Про споживче кредитування»).
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Судом встановлено, що 12.02.2025 ТОВ «Споживчий центр» (кредитодавець) та  ОСОБА_1 (позичальник) уклали електронний кредитний договір №  12.02.2025-100002100, який складається з пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), розміщеної на вебсайті кредитодавця в загальному доступі, а також у особистому кабінеті позичальника на веб-сайті кредитодавця; заявки, сформованої на сайті кредитодавця після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та їх схвалення кредитодавцем; відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформованої на сайті кредитодавця, та підписаної позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (кода), отриманого позичальником в смс-повідомленні на номер телефону, вказаному при його ідентифікації на сайті (а.с. 23-35).
Основні умови кредитування згідно цього кредитного договору:
- кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб надання позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 5375-52ХХ-ХХХХ-5653 (п. 4.1 пропозиції про укладення кредитного договору (оферти); 
- сума кредиту: 12 000 грн. (п. 2 Заявки);
- строк, на який надається кредит - 217 днів з дати його надання (п. 3 Заявки);
- дата повернення (виплати) кредиту - 16.09.2025 року (п. 4 Заявки);
- процентна ставка «Стандарт» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Економ» (п. 6 Заявки);
- процентна ставка «Економ» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 0,5% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 1 чергових періодів користування кредитом, зазначених у графіку платежів (п. 7 Заявки);
- комісія, пов`язана з наданням кредиту - 9 % від суми кредиту, дорівнює 1080 гривень (п. 8 Заявки);
- комісія за обслуговування кредитної заборгованості - 1080 гривень у кожному з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом (п. 9 Заявки);
- неустойка - 180 гривень, нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання (п. 17 Заявки).
12.02.2025 року ТОВ «Споживчий центр» надало (перерахувало)  ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 12 000 гривень (довідка №137-1310 від 13.10.2025 року, а.с. 48, договір про надання послуг з переказу коштів №ФК-П-2024/01-2 від 04.01.2024, а.с. 36-45).
Позичальником  ОСОБА_1 під час укладення кредитного договору №12.02.2025-100002100 від 12.02.2025 року пройдено ідентифікацію шляхом використання Системи BankID Національного банку (а.с.47).
З довідки-розрахунку позивача вбачається, що заборгованість відповідача за кредитним договором становить 34 860,00 гривень, що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 12 000,00 гривень, по процентам в розмірі 14 880,00 гривень, комісії 2 160,00 гривень, неустойки 5 820,00 гривень.
Контррозрахунку заборгованості чи доказів її відсутності відповідач не подав.
За змістом ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. 
За встановлених фактичних обставин справи суд дійшов таких висновків.
На спірні правовідносини за цим договором поширюється дія Закону України «Про споживче кредитування», адже за договором позичальнику надано споживчий кредит. 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема:
- комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо;
- інші витрати споживача на додаткові та/або супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).
Отже, чинним законодавством передбачено право кредитодавця включати до умов договору про споживче кредитування положень стосовно сплати позичальником комісії, пов`язаної з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Зі встановлених судом обставин слідує, що відповідач дійсно порушив свої зобов`язання за кредитним договором, а саме не повернув кредит повністю у строк, встановлений договором, чим порушив приписи частини першої статті 526 ЦК України.
Визначаючи розмір заборгованості за процентами, суд виходить з таких міркувань.
Позивач просить суд стягнути проценти в загальному розмірі 14 880 гривень за період з 12.02.2025 року по 16.09.2025 року (в межах строку кредитування), застосовуючи процентну ставку «Стандарт» в розмірі 1% в день з 12.02.2025 року по 15.05.2025 року (93 дні), та процентну ставку «Економ» у розмірі 0,5 % в день з 16.05.2025 року по 16.09.2025 року (124 дні) (12 000 гривень х 1 % х 93 днів) + (12 000 гривень х 0,5 % х 124 днів) = 11 160 гривень +7440 гривень =18 600 гривень. 
Як вбачається з карти субконто Контрагенти, відповідачем 15.03.2025 року було сплачено заборгованість на суму 4 980,00 гривень. З вказаної суми погашення позивачем було зараховано 3720,00 гривень на погашення процентів, 1080,00 гривень на погашення комісії, 180,00 гривень на погашення штрафу (а.с.82).
Отже, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» в частині стягнення заборгованості в загальному розмірі 28 860,00 гривень, з них тіло кредиту 12 000,00 гривень, проценти 14 700,00 (18 600 гривень - 3 720 гривень -180 гривень), 2 160,00 гривень комісії, пов`язаної з наданням кредиту.
Що стосується позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу), то суд зазначає, що відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Оскільки позивачем нарахована відповідачеві неустойка розміром 5 820,00 гривень в період дії на території України воєнного стану, відповідач звільняється від обов`язку її сплатити, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити.
Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по кредитному договору підлягають частковому задоволенню на суму 28 860,00 гривень, з них тіло кредиту 12 000,00 гривень, проценти 14 700,00 (18 600 гривень - 3 720 гривень-180 гривень), 2 160,00 гривень комісії, пов`язаної з наданням кредиту.
При цьому, суд не приймає до уваги заперечення сторони відповідача, з наступних підстав.
Суд відхиляє аргумент відповідача, що позивач не має права вимагати сплати кредитних грошових коштів оскільки строк дії кредитного договору ще не закінчився.
Відповідно до п. 6.1. кредитного договору № 12.02.2025-100002100 від 12.02.2025 року позичальник зобов`язується використати кредит на зазначені в договорі цілі, що не суперечать чинному законодавству України, і забезпечити своєчасне повернення кредиту та процентів шляхом внесення в касу кредитодавця готівкою або перерахування на рахунок кредитодавця в такі терміни: а) повернення кредиту, сплата процентів, комісії - у терміни та строки, вказані у Заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; б) неустойка, яка може бути нарахована кредитодавцем за несвоєчасне виконання зобов`язань за цим договором, - негайно, з моменту пред`явлення кредитодавцем вимоги (усної чи письмової) про нарахування таких санкцій. Відповідно до пункту 4 Заявки, що є невід`ємною частиною договору, дата повернення (виплати) кредиту - 16.09.2025.
Як вбачається з письмових матеріалів справи, а саме відзиву на позовну заяву, що стороною відповідача стверджується про неналежне виконання позивачем обов`язків як кредитора та наявності у відповідача перед позивачем фінансової заборгованості, отримання та користування відповідачем кредитними коштами; про неналежність розрахунку заборгованості. 
Верховний Суд 23 жовтня 2019 року прийняв важливу постанову (справа № 917/1307/18), якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.
Суд звертає увагу, що стверджуючи про відсутність доказів отримання відповідачем кредитних коштів в сумі 12 000,00 гривень, відповідач не заперечив самого факту укладення вказаного кредитного договору. При цьому, суд приймає до уваги, що сторона відповідача не була позбавлена можливості надати докази на підтвердження своїх заперечень проти позовних вимог. В тому числі, шляхом надання доказів щодо наявних карткових рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , та надання виписки по них, з метою спростування факту зарахування та отримання кредитних коштів.
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Щодо розподілу судових витрат у справі суд зазначає наступне.
Відповідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 2 005,46 гривень (28 860 гривень х 2422,40 грн./ 34 860 гривень) пропорційно розміру задоволених вимог.

УХВАЛИВ :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково. 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за договором № 12.02.2025-100002100 в розмірі 28 860 гривень (двадцять вісім тисяч вісімсот шістдесят ) гривень 00 копійок.
В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» судові витрати по справі, а саме: 2 005 (дві тисячі п`ять) гривень 46 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр, адреса місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А; код в ЄДРПОУ 37356833.
Відповідач:  ОСОБА_1 , адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 . 
Повний текст рішення складений 06 квітня 2026 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду
Волинської області Т.А. Антіпова