ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

25 березня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/27560/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач), суддів: Баранник Н.П., Щербака А.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року (суддя 1-ї інстанції Златін С.В.) в адміністративній справі №160/27560/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення,- 

ВСТАНОВИВ:
24.09.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, у якому просить визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення №1038774-2410-0462-UA12020010000033698 від 28.05.2025 року.
В обґрунтування позовних вимог вказує на незгоду з рішенням поадткового органу щодо визначення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, оскільки позивач є фізичною особою-підприємцем з основним видом економічної діяльності 52.21 - Допоміжне обслуговування наземного транспорту, та платником єдиного податку. Автостоянка, яка належать позивачу на праві приватної власності, використовуються ним у власній господарській діяльності, в оренду чи інше право користування третім особам не передавалась, а отже відповідно до підпункту “е)” 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктом оподаткування.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року позов задоволений.
Відповідачем на вказане рішення суду першої інстанції подано апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що для можливості застосування до спірних правовідносин приписи пп."е" пп. 266.2 ст. 266 ПК України необхідно обов`язково дотриматися усіх наступних умов: - об`єкт повинен відноситися до нежитлової нерухомості; - об`єкт повинен використовуватися суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу; - суб`єктам господарювання повинен провадити свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках. Згідно норм чинного законодавства, не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення. Відповідно до даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірний об`єкт нерухомого майна «автостоянка», за адресою АДРЕСА_1 , відноситься до об`єктів нежитлової нерухомості. Таким чином автостоянка, право власності на яку зареєстровано за позивачем, є нерухомим майном, а доказів того, що цей об`єкт є тимчасовою спорудою або малою архітектурної форми матеріали справи не містять. Також позивач не надав суду доказів, що здійснює свою господарську діяльність саме на цьому об`єкті.
Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити у її задоволенні.
Розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, як це передбачено статтею 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги і відзиву, колегія суддів доходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових на нерухоме майно від 06.10.2025 року № 446443639 за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 483487912101, який належить на праві власності позивачу, тип об`єкта – автостоянка. Опис об`єкта: літ. А-1 будівля охорони, 4,2 кв.м.; літ. Б – навіс, 22 кв.м.; № 1-2 – огорожа, 186,9 кв.м.; літ. І – замощення, 841,9 кв.м. Дата державної реєстрації права власності 12.04.2016, частка власності 1/1.
Позивач є платником фізичною особою – підприємцем, основний вид діяльності: 52.21 допоміжне обслуговування наземного транспорту, згідно інформації, яка міститься у ЄДРПОУ. 
У матеріалах справи є документи на підтвердження використання автостоянки у господарській діяльності: паркувальні талони. За змістом цих талонів позивач як ФОП бере плату за паркування автотранспорту на автостоянці. 
Технічний паспорт на громадський будинок “АВТОСТОЯНКА” за адресою: м. Дніпро, вул. Немировича-Данченка, 60б, складений 13.06.2014 року, містить відомості про відповідну автостоянку та її складові.
Згідно довідки щодо технічної інвентаризації спірної автостоянки, складеної інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_2 , літери Б – навіс площею 22 кв.м., № 1,2 – огорожа, площею 186,9 кв.м., № І – замощення, площею 841,9 кв.м., які є складовими спірної автостоянки, є малими архітектурними формами: не мають капітального фундаменту, мають допоміжний характер, а тому не мають статусу об`єкта нерухомого майна. 
Відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №1038774-2410-0462-UA12020010000033698 від 28.05.2025 року, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно за 2024 рік у розмірі 688,27грн. стосовно об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .
Не погодившись з податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правомірність прийнятого рішення.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджуються з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.
Відповідно до пп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:
а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;
б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;
в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;
г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;
ґ) будівлі промислові та склади;
д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);
е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;
є) інші будівлі.
Враховуючи зазначені норми ПК України, гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки (“г” пп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України), інші будівлі (“е” пп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України), є окремими об`єктами нежитлової нерухомості, а відповідно є окремими об`єктами оподаткування.
Підпунктом 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі, його частка.
Відповідно матеріалам справи податковий орган визначив об`єктом оподаткування об`єкти нежитлової нерухомості, передбачені пп. “е”) пп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України.
Згідно розрахунку до спірного рішення, до таких об`єктів нерухомості відповідач включив окремі об`єкти, які розташовані на території автостоянки, а саме: будівля охорони, А-1 загальна площа 4,2кв.м., навіс Б, загальна площа – 22кв.м.
Підпунктом "е" 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, на який посилався позивач, передбачено, що не є об`єктом оподаткування об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках.
Таким чином, застосування пп. "е" 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можливе у разі дотримання таких обов`язкових умов: 
- об`єктний склад: об`єкти нежитлової нерухомості;
- суб`єктний склад: суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу;
- місце проведення діяльності: у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках.
Відповідно до ч.2 ст.21 Закону України “Про благоустрій населених пунктів” мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об`єкта благоустрою.
До малих архітектурних форм належать: альтанки, павільйони, навіси; паркові арки (аркади) і колони (колонади); вуличні вази, вазони і амфори; декоративна та ігрова скульптура; вуличні меблі (лавки, лави, столи); сходи, балюстради; паркові містки; огорожі, ворота, ґрати; інформаційні стенди, дошки, вивіски; інші елементи благоустрою, визначені законодавством.
Відповідно до п.1.3 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 21.10.2011 №244 (зареєстрованого в Мінюсті України 22.11.2011 за №1330/20068), Тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (далі - ТС) - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.
Виходячи із зазначених норм можливо дійти висновку про те, що об`єкт нерухомості у вигляді навісу відноситьмя до малих архітектурних форм.
Доводи скаржника про те, що позивачем не надано належних оформлених документів на підтвердження того, що певні об`єкти автостоянки належать до тимчасових споруд або малих архітектурних форм, не спростовують відсутність доказів того, що навіс є нерухомим майном.
Таким чином колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, що об`єкт нерухомості навіс, який прийнятий до уваги контролюючим органом при визначенні податкового зобов`язання у спірному випадку, відносяться до об`єктного складу, передбаченого пп. "е" пп.266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.
В той же час, об`єкт нежитлової нерухомості - будівля охорони, А-1 загальна площа 4,2кв.м., є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно.
Проте позивач зареєстрований суб`єктом підприємницької діяльності, ним задекларовані види діяльності, які охоплюють діяльність у сфері використання автомобільних стоянок, ним отримані доходи від задекларованих видів діяльності.
Отже, встановлені обставини справи дають підстави погодитися з позицією суду першої інстанції щодо використання позивачем ним автомобільної стоянки, на якій розташовані об`єкти нерухомого майна, що визначені контролюючим органом як об`єкти оподаткування, у власній підприємницькій діяльності, а отже за моживе застосування приписів пп. "е" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України у вказаних правовідносинах.
Також колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, що не подання позивачем повідомлень за формою №20-ОПП щодо об`єктів через які провадиться діяльність, не може бути підставою для донарахування податку на нерухоме майно, а може бути підставою для застосування до платника штрафних санкцій у відповідності до положень ст.117 ПК України.
Зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують, підстави для скасування оскарженого рішення суду відсутні.
З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Розподіл судових витрат не здійснюється у відповідності до норм ст. 139 КАС України.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року в адміністративній справі №160/27560/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст 328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.І. Малиш 

суддя Н.П. Баранник 

суддя А.А. Щербак