КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5344/2026
Справа № 759/23141/25

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

03 квітня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» на рішення Святошинського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Бабич Н.Д. у м. Київ 13 листопада 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У вересні 2025 року позивач ТОВ «Новий Колектор» звернувся до суду з позовом, просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 0818-8149 від 10 жовтня 2021 року в розмірі 21210 грн., покласти на відповідача судові витрати.
Позов мотивував тим, що ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ТОВ «Новий Колектор» уклали договір факторингу № УКФ-261224-2 від 26 грудня 2024 року, на виконання якого укладено реєстр № 1, згідно з яким відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором № 0818-8149 від 10 жовтня 2021 року на залишок основної суми кредиту, відсотків, нарахованих за користування кредитом, та інших передбачених договором платежів, боржником за яким є ОСОБА_1 . 
В свою чергу позивачем 30 грудня 2024 року на фінансовий номер телефону ОСОБА_1 було направлено смс-повідомлення, в якому зазначено про укладення договору факторингу і зміну кредитора, отже, станом на дату подання позовної заяви позивач є єдиним належним кредитором за кредитним договором № 0818-8149 від 10 жовтня 2021 року, укладеним ТОВ «Укр Кредит Фінанс» із ОСОБА_1 
10 жовтня 2021 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0818-8149, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 3000 грн. строком на 300 календарних днів за фіксованою процентною ставкою, яка згідно п. 2.6 договору визначена у розмірах 3 % за кожен день користування кредитом (стандартна процентна ставка), 2 % за кожен день користування кредитом (знижена процентна ставка), 0,01 % за кожен день користування кредитом (пільгова процентна ставка). Згідно п. 2.10 договору визначено, що орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає 30000 грн. та включає в себе суму кредиту та проценти за користування кредитом 27000 грн.
Відповідно до кредитного договору № 0818-8149 від 10 жовтня 2021 року кредитодавцем надано позичальнику кредит у розмірі 3000 грн., що підтверджується довідкою про нарахування коштів.
В свою чергу позичальник свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, що підтверджується розрахунком за договором, в зв`язку з чим станом на 26 вересня 2025 року утворилась заборгованість у розмірі 21210 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту становить 3000 грн., за відсотками 18210 грн., чим порушуються права та інтереси позивача.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2025 року в позові ТОВ «Новий Колектор» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ТОВ «Новий Колектор» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, здійснити перерозподіл судових витрат.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги наводив зміст ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», вказував, що ТОВ «Укр Кредит Фінанс» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0818-8149 від 10 жовтня 2021 року в електронному вигляді шляхом його підписання відповідачем електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора. Таким чином, було укладено кредитний договір у електронній формі, яка законодавчо прирівнюється до письмової. До суду першої інстанції було подано вищезгадані докази у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 100 ЦПК України, тобто у формі електронної копії, на яку було накладено кваліфікований електронний підпис представника позивача. У порядку, передбаченому ч. 5 ст. 100 ЦПК України оригінал договору судом не витребовувався, клопотання про його витребування відповідачем не заявлялося. Відповідач не заперечував, що вказаний засіб зв`язку, на який направлявся одноразовий ідентифікатор, належить йому, або що на час укладення спірних договорів він втратив вказаний засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування.
Наводив зміст ст. 3, 12 Закону України «Про електронну комерцію», правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 щодо підписання електронних договорів електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора. 
Вказував, що стороною позивача було подано копію інформаційної довідки про моніторинг дій користувача в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Укр Кредит Фінанс», що відображає чітку хронологію дій учасників електронної комерції при укладенні електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі позивача - веб-сайті https://creditcasa.ua. Поряд із цим, без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20, від 12 серпня 2022 року у справі № 234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі № 640/7029/19. 
Відтак, відповідачем і позивачем було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов правочину (кредитного договору) та підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором, що підтверджується належними доказами, не спростованими відповідачем.
Пояснював, що видача кредитних коштів відповідачу підтверджується довідкою ТОВ «Укр Кредит Фінанс» про перерахування суми кредиту, а відтак є належним та допустимим доказом видачі коштів відповідачу. Отже, позивачем було перераховано кошти на картковий рахунок відповідача, номер якого зазначено ним у інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Укр Кредит Фінанс».
Посилався на зміст п. 10 постанови Правління НБУ «Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий фінансовий кредит») від 03 листопада 2021 року № 113, яким передбачено, що договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення повинні містити номер такого рахунку споживача за стандартом IBAN, сформований відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з питань запровадження міжнародного номера рахунку, та/або номер такого особистого електронного платіжного засобу споживача у форматі НОМЕР_2 (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу); п. 22 постанови Правління НБУ «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» від 05 листопада 2014 року № 705, якою передбачено, що торговець зобов`язаний не копіювати електронного платіжного засобу чи його реквізитів та не вносити повного номера електронного платіжного засобу до облікових книг та/або до електронних баз даних комп`ютерних програм торговця тощо, і ті ж самі положення передбачені п. 64 постанови Правління НБУ «Про затвердження положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів» від 29 липня 2022 року № 164.
Таким чином, відповідачем при оформленні кредиту було зазначено повний номер картки, але відповідно до вищенаведених постанов Правління НБУ позивач не може зазначати та зберігати у договорах, інших документах повний номер особистого електронного платіжного засобу відповідача. 
Таким чином, електронний платіжний засіб відповідач зазначив самостійно в системі кредитодавця на сайті https://creditcasa.ua, інша інформація щодо рахунку відповідача у позивача відсутня, оскільки зазначена інформація є банківською таємницею, якою володіє виключно банк-емітент картки.
У зв`язку з наведеним, довідка ТОВ «Укр Кредит Фінанс» про перерахування суми кредиту № 0818-8149 від 10 жовтня 2021 року, яка міститься в матеріалах справи, є належним доказом, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування, як доказ перерахування кредитних коштів за кредитним договором. Водночас незрозумілими є мотиви, з яких суд вважає неналежним доказом наявності заборгованості за кредитним договором таку довідку. Оскільки ТОВ «Укр Кредит Фінанс» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наведений позивачем у позовній заяві розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі.
Такі ж висновки щодо правомірності укладення сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містяться в постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року в справі № 404/502/18, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20. 
Наголошував, що відповідач не надав до суду виписки по рахунках в банківських установах, в тому числі по рахунку НОМЕР_1 , який зазначив при оформленні кредиту, як номер особистого платіжного засобу, на спростування доказів, наданих стороною позивача, хоча такий обов`язок передбачений ст. 81 ЦПК України. 
Відповідач не надав жодного належного доказу, який би стосувався предмету доказування на підтвердження неукладення та невиконання умов кредитного договору. 
Щодо договору факторингу та переходу прав вимоги за останнім, посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові у справі № 916/2286/16 про те, що договір факторингу, укладений з порушенням умов, є оспорюваним, тобто його недійсність встановлюється судом. За відсутності доказів оскарження відповідачем чи сторонами договору його умов, відсутні підстави для висновку про його недійсність.
Наводив зміст ст. 1077, 1084, 204, 526, 512, 217 ЦК України, правові висновки Верховного Суду в постанові від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 про тлумачення судом умов договору на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Наголошував, що питання виконання договору факторингу стосуються фактора та клієнта і не є предметом доказування по даній справі. Недійсність даного договору судом не встановлена, як і не встановлена його фраудаторність. Враховуючи, що документи, які підтверджують факт сплати позивачем визначеної договором факторингу плати за перехід права вимоги, не стосуються напряму предмета доказування у даній справі, суд мав усі підстави, права та можливість відповідно до ст. 2, 81 ЦПК України витребувати необхідні йому для всебічного встановлення обставин справи докази, однак не використав цю процесуальну можливість.
Вважав, що суд першої інстанції в даній справі встановив незвично високий та заздалегідь недосяжний стандарт доказування, нехтуючи принципами змагальності та рівності сторін, позбавивши позивача права на справедливий суд.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з його недоведеності, вказавши, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про те, що ТОВ «Укр Кредит Фінанс» здійснило перерахування кредитних коштів на рахунок ОСОБА_1 , про наявність заборгованості та її розміру, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 жовтня 2021 року ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 уклали договір про відкриття кредитної лінії № 0818-8149 в електронній формі шляхом підписання його ОСОБА_1 електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора (номер пароля А553) (а. с. 16 - 19).
Відповідно до положень п. 1.2 договору про відкриття кредитної лінії № 0818-8149 від 10 жовтня 2021 року кредитодавець зобов`язується відкрити кредитну лінію для позичальника шляхом надання позичальнику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності для задоволення особистих потреб позичальника, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити нараховані кредитодавцем проценти за користування кредитом, тип кредиту - кредитна лінія.
За умовами укладеного сторонами кредитного договору № 0818-8149 від 10 жовтня 2021 року позивач повинен був перерахувати грошові кошти у розмірі 3000 грн. на рахунок відповідача, на строк 300 днів, заявлений строк користування кредитом складає 21 календарних днів з дня надання кредиту. Згідно п. 2.6 договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно, починаючи з першого дня видачі кредиту та до дати фактичного повернення всієї суми кредиту, в наступних розмірах: стандартна процентна ставка 3 %, знижена процентна ставка 2 %, пільгова процентна ставка 0,01 %.
Відповідно до п. 2.4.1 договору, датою видачі кредиту є 10 жовтня 2021 року.

В матеріалах справи містяться також Правила відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів), затверджених наказом ТОВ «Укр Кредит Фінанс» № 181-П від 02 серпня 2021 року (а. с. 20 - 26), копія паспорту споживчого кредиту (а. с. 27 - 28), таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за Договором № 0818-8149 відповідно до Методики Національного банку України (а. с. 29).

Згідно довідки ТОВ «Укр Кредит Фінанс» про перерахування суми кредиту № 0818-8149 від 10 жовтня 2021 року, кредитні кошти в розмірі 3000 грн. було перераховано через систему EasyPay_API, платіж № 1002379880, на номер картки НОМЕР_1 (а. с. 14).

26 грудня 2024 року ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ТОВ «Новий колектор» уклали договір факторингу № УКФ-261224-2, за умовами якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та передає первісному кредитору під відступлення права вимоги, грошові кошти за плату у порядку та строки, встановлені цим договором (а. с. 54 - 59).
Згідно реєстру боржників № до договору факторингу № УКФ-261224-2, на користь позивача ТОВ «Новий колектор» було відступлено право вимоги за кредитним договором № 0818-8149 від 10 жовтня 2021 року, боржником за яким є відповідач ОСОБА_1 (а. с. 38 - 39).

ТОВ «Новий колектор» складено довідку про розмір простроченої заборгованості за кредитним договором № 0818-8149 від 10 жовтня 2021 року, а саме 21210 грн., яка складається з простроченої заборгованості за тілом кредиту та простроченої заборгованості за відсотками 18210 грн. (а. с. 13).
Аналогічні відомості містить розрахунок заборгованості ТОВ «Укр Кредит Фінанс» за кредитним договором № 0818-8149 від 10 жовтня 2021 року станом на 26 грудня 2024 року (а. с. 40 - 53).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (стаття 634 ЦК).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.
Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту.
Якщо покупець (споживач, замовник) укладає електронний договір шляхом розміщення замовлення за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, продавець (виконавець, постачальник) зобов`язаний оперативно підтвердити отримання такого замовлення.
Замовлення або підтвердження розміщення замовлення вважається отриманим у момент, коли сторона електронного договору отримала доступ до нього.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 10 жовтня 2021 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та відповідачем було укладено кредитний договір № 0818-8149, відповідно до умов якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 3000 грн. на строк 300 днів та на умовах, встановлених договором, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним.

Разом із тим, кредитний договір має консенсуальний характер, оскільки на відміну від договору позики набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов (ч. 1 ст. 638 ЦК). Це, в свою чергу, надає сторонам кредитного договору право на відмову від надання або одержання кредиту за вже укладеним договором. Таким чином, укладення кредитного договору підтверджує наявність правовідносин, що наділяє сторін певними правами і обов`язками, однак сам факт укладення договору не є беззаперечним доказом наявності заборгованості.

Апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження №14-131цс19), у якій зазначено, що згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).
Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Способи, строки та порядок розрахунків у сфері електронної комерції визначаються в електронному договорі з урахуванням вимог законодавства України.
Продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.

Вирішуючи даний позов, суд першої інстанції правильно врахував, що після підписання відповідачем електронним підписом шляхом введення одноразового ідентифікатора А553 договору про відкриття кредитної лінії № 0818-8149 від 10 жовтня 2021 року ТОВ «Укр Кредит Фінанс» на виконання вимог договору повинно було перерахувати позичальнику грошову суму коштів, вказану у п 2.1 договору, і що доказом надання позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи.

Судом першої інстанції встановлено, що факт перерахування кредитних коштів позивач підтверджує довідкою ТОВ «Укр Кредит Фінанс» про перерахування суми кредиту № 0818-8149 від 10 жовтня 2021 року на картку НОМЕР_1 , та дійшов правомірного висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що така довідка не може бути належним доказом перерахування коштів на картковий рахунок відповідача, як і наданий кредитодавцем розрахунок заборгованості за кредитним договором. Докази, надані позивачем, складені самим ТОВ «Новий Колектор» та попереднім кредитором ТОВ «Укр Кредит Фінанс», а тому не можуть бути належними та допустимими доказами, оскільки інформація у таких доказах повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони.

Апеляційний суд погоджується правильною оцінкою доказів суду першої інстанції, оскільки надані позивачем документи не є первинними бухгалтерськими документами, які створені безпосередньо під час банківської операції по перерахуванню коштів та які можуть підтвердити факт перерахування коштів на картковий (поточний) рахунок фізичної особи, такими як платіжна інструкція та виписка з особового рахунку клієнта.

Крім того, матеріали справи не містять доказів, що власником картки НОМЕР_1 є саме відповідач, цифри номера клієнта даного рахунку не відкриті в повному обсязі, як належні відповідачу. При цьому в кредитному договорі № 0818-8149 від 10 жовтня 2021 року будь-яких платіжних реквізитів карткових рахунків ОСОБА_1 не зазначено. Матеріали справи не містять доказів про те, що відповідач володів або користувався банківською карткою НОМЕР_1 , і позивачем не надано доказів, які б надавали можливість ідентифікувати належність відповідачу відповідного рахунку.

Вищевикладене позбавляє суд можливості вважати доведеним факт переказу ТОВ «Укр Кредит Фінанс» коштів в сумі 3000 грн. на картковий рахунок, який за доводами позивача належить ОСОБА_1 .

Таким чином, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження виконання ТОВ «Укр Кредит Фінанс» умов договору про відкриття кредитної лінії № 0818-8149 від 10 жовтня 2021 року щодо здійснення безготівкового переказу грошової суми на банківський рахунок ОСОБА_1 як позичальника, шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу.

Висновок суду першої інстанції, що матеріали справи не містять належних доказів, що підтверджують виконання ТОВ «Укр Кредит Фінанс» умов кредитного договору щодо здійснення безготівкового переказу грошової суми на банківський рахунок позичальника шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу, є цілком законним та обґрунтованим та не спростовується доводами апеляційної скарги.

При цьому, оскільки судом першої інстанції були фактично встановлені обставини укладення кредитного договору № 0818-8149 від 10 жовтня 2021 року, то як не підтверджують, так і не спростовують висновків суду першої інстанції про відмову в позові в зв`язку із недоведеністю перерахування кредитних коштів відповідачу, аргументи апеляційної скарги щодо обставин укладення між сторонами кредитного договору, посилання на те, що відповідачем і позивачем було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов правочину (кредитного договору) та підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором, що підтверджується належними доказами, не спростованими відповідачем, що без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений, і що висновки щодо правомірності укладення сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містяться в постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року в справі № 404/502/18, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20. 

Доводи апеляційної скарги, що позивачем було перераховано кошти на картковий рахунок відповідача, номер якого зазначено ним у інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Укр Кредит Фінанс», не підтверджуються будь-якими належними та допустимими доказами та відхиляються апеляційним судом як припущення.

Аргументи позивача в апеляційній скарзі, що відповідач не надав до суду виписки по рахунках в банківських установах, в тому числі по рахунку НОМЕР_1 , який зазначив при оформленні кредиту, як номер особистого платіжного засобу, на спростування доказів, наданих стороною позивача, хоча такий обов`язок передбачений ст. 81 ЦПК України, і не надав жодного належного доказу на підтвердження неукладення та невиконання умов кредитного договору, не звільняють позивача від тягаря доказування обставин отримання відповідачем кредитних коштів на підставі укладеного з первісним кредитором кредитного договору, на які позивач посилався в обґрунтування заявлених позовних вимог, та відхиляються апеляційним судом як неспроможні.

Доводи апеляційної скарги, що оскільки ТОВ «Укр Кредит Фінанс» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наведений позивачем у позовній заяві розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі, не спростовують вірних висновків суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість позову та відхиляються апеляційним судом.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на п. 10 постанови Правління НБУ від 03 листопада 2021 року № 113 «Про затвердження положення про додаткові вимоги до договорів не банківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит)», 22 постанови Правління НБУ «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» від 05 листопада 2014 року № 705, п. 64 Постанови Правління НБУ від 29 липня 2022 року № 164 «Про затвердження Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів», та доводи про те, що ТОВ «Укр Кредит Фінанс» на підставі наведених вимог закону не може повністю зазначати та зберігати у документах номер особистого електронного платіжного засобу відповідача, відхиляються апеляційним судом як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Апеляційний суд враховує, що позивачем у суді першої інстанції заявлялося клопотання про витребування у банку-емітента доказів належності кредитної картки НОМЕР_1 саме відповідачу, а також інформації про рух коштів по рахунку НОМЕР_1 за 10 жовтня 2021 року, яке не було вирішене судом першої інстанції. 

Разом із тим, в апеляційній скарзі позивач не заявляв клопотання про витребування відповідних доказів з підстав, передбачених ч. 3 ст. 367 ЦПК України, а оскільки апеляційний суд позбавлений можливості збирати докази з власної ініціативи, зазначені обставини на даний час не можуть вважатися доведеними.

Оскільки обставин перерахування первісним кредитором кредитних коштів позичальнику в межах даної справи не було доведено, не є самі по собі підставою для задоволення позову, не спростовують висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом аргументи позивача в апеляційній скарзі щодо чинності договору факторингу № УКФ-261224-2, укладеного ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ТОВ «Новий Колектор» 26 грудня 2024 року, питання виконання якого стосуються фактора та клієнта і не є предметом доказування по даній справі. 

Рішення суду першої інстанції також не суперечить правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які містяться посилання в апеляційній скарзі, щодо правомірності укладення сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідності вимогам Закону України «Про електронну комерцію»; про укладення електронного договору шляхом його підпису за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора; про тлумачення судом умов договору на користь його дійсності, чинності та виконуваності. 

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.