Справа № 462/989/25 Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т. 
Провадження № 22-ц/811/4194/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В.,
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Гаврилюк Я.Ю.
з участю представника позивача Гривняка В.М., представника відповідача Сапрун М.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Гривняка Володимира Мирославовича на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 листопада 2025 року із запереченням на ухвалу цього ж суду від 20 червня 2025 року в складі судді Едера П.Т. в справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», з участю третіх осіб Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Селянська 12», Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, Департаменту архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради, про захист прав споживачів,-
встановив:
У березні 2025 року на адресу Шевченківського районного суду м. Львова за підсудністю із Залізничного районного суду м. Львова надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ЛМКП «Львівтеплоенерго», з участю третіх осіб Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Селянська 12», Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, Департаменту архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради, про захист прав споживачів, просив визнати незаконними дії ЛМКП «Львівтеплоенерго» щодо нарахування заборгованості в сумі 74 697,24 грн., яка сформувалась станом на 31 грудня 2024 року, за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2024 року; зобов`язати ЛМКП «Львівтеплоенерго» списати заборгованість в сумі 74 697,24 грн., яка сформувалась станом на 31 грудня 2024 року, за період з 1 січня 2017 року по 31 грудня 2024 року; зобов`язати ЛМКП «Львівтеплоенерго» закрити особовий рахунок № НОМЕР_1 , який зареєстрований у ЛМКП «Львівтеплоенерго» за попереднім споживачем гр. ОСОБА_2 (теперішнім споживачем гр. ОСОБА_1 ) як власником квартири АДРЕСА_1 для оплати послуг з теплопостачання та постачання гарячої води; визнати факт відключення з 24 квітня 2015 року квартири АДРЕСА_1 від централізованого опалення та гарячого водопостачання, яке надається ЛМКП «Львівтеплоенерго»; зобов`язати ЛМКП «Львівтеплоенерго» відключити квартиру АДРЕСА_1 від мережі центрального опалення і гарячого водопостачання; зобов`язати ЛМКП «Львівтеплоенерго» припинити нарахування заборгованості за централізоване теплопостачання (централізоване опалення та гаряче водопостачання), яке надається ЛМКП «Львівтеплоенерго» до квартири АДРЕСА_1 ; судові витрати покласти на ЛМКП «Львівтеплоенерго».
Вимоги обґрунтовує тим, що 30 листопада 2024 року отримав чергову претензію Львівського міського комунального підприємства “Львівтеплоенерго” від 11.11.2024 про оплату заборгованості за постачання теплової енергії та гарячої води на суму 72697, 24 грн. до квартири АДРЕСА_1 (особовий рахунок № НОМЕР_1 , який зареєстрований за попереднім споживачем ОСОБА_2 ).
Станом на 31 грудня 2024 року така сума вже становить 74697,24 грн. 
Претензії ЛМКП «Львівтеплоенерго» заперечує, оскільки між теперішнім власником квартири ОСОБА_1 , не укладено і не підписано жодного договору про надання комунальних послуг, в тому числі договору приєднання, тобто Договір приєднання про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, про що повідомлено постачальника послуг, однак відповіді з цього приводу споживач ОСОБА_1 не отримав.
31 грудня 2024 року та 02 січня 2025 року ОСОБА_1 звернувся з листом на адресу керівництва ЛМКП «Львівтеплоенерго» про закриття особового рахунку № НОМЕР_1 , який зареєстрований у ЛМКП «Львівтеплоенерго» за споживачем гр. ОСОБА_1 , як власником квартири АДРЕСА_1 для оплати послуг з теплопостачання та постачання гарячої води; відключити квартиру АДРЕСА_1 від мережі центрального опалення і гарячого водопостачання; припинити з 01 січня 2012 року нарахування заборгованості за централізоване теплопостачання (централізоване опалення та гаряче водопостачання), яке надається ЛМКП «Львівтеплоенерго» до квартири АДРЕСА_1 .
Причинами такого звернення було те, що постачальником послуг не вказано чіткий період заборгованості і розподіл такої заборгованості по роках, місяцях та днях, тобто дана заборгованість не розбита за певний період часу, оскільки згідно рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 січня 2022 року по цивільній справі № 466/6549/16-ц (провадження № 2/466/120/22) за позовом ЛМКП «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення боргу в сумі 11137 грн.19 коп. заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з 01.07.2014 по 31.12.2016, вже стягнута сума 11137, 19 грн. і погашена.
Крім цього, обставини фактичного відключення квартири позивача від централізованого опалення підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 21 січня 2022 року та постановою Львівського апеляційного суду від 18 травня 2023 року по цивільній справі № 466/6549/16ц (провадження № 2/466/120/22) за позовом ЛМКП «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення боргу в сумі 11137 грн. 19 коп. заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з 01.07.2014 по 31.12.2016, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ЛМКП «Львівтеплоенерго», треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСББ «Селянська,12», ЛКП «Балатон-409», ПАТ «Львівгаз», Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, про усунення перешкод в користуванні майном, зобов`язання до вчинення дій, про припинення теплопостачання, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні системою автономного опалення квартири, заборону втручання в систему автономного опалення квартири; по - третє, 21 грудня 2011 року теперішнім споживачем, власником квартири, позивачем ОСОБА_1 , придбана, згідно договору купівлі – продажу, квартира АДРЕСА_1 . 
Дана квартира складається з двох житлових кімнат та кухні з усіма комунальними вигодами, розташована на 5 – му поверсі. За даними технічного паспорта житлова площа становить 28,6 кв.м., загальна площа квартири становить 53,4 кв.м. 
Квартира АДРЕСА_1 на даний час вже 14 років є відключена від мережі централізованого опалення і гарячого водопостачання.
Власник квартири ОСОБА_1 здійснює процедуру погодження, узгодження та узаконення влаштування індивідуального (автономного) опалення, тому підстави нараховувати плату за надані послуги позивачем та виставляти вимогу про стягнення вище вказаної заборгованості відсутні, оскільки відсутній факт надання таких послуг та відповідний договір про надання послуг з теплопостачання. 
Попередні власники ОСОБА_2 , ОСОБА_5 влаштували індивідуальне опалення на базі двухфункційного парапетного котла марки «VaiLLant», що підтверджується актом комісії ЛКП «Балатон – 409» від 11.04.2014, актом комісії ЛКП«Балатон–409» від 22.04.2015, актом спільної комісії ЛМКП «Львівтеплоенерго», ЛКП «Балатон – 409» від 24.04.2015. 
Цими актами встановлено, що у квартирі встановлене індивідуальне (автономне) опалення, а централізоване опалення квартири є відключене, тому матеріальні претензії первісного позивача про стягнення заборгованості є безпідставними. 
Вказані особи проекту та дозвільних документів на влаштування індивідуального опалення не залишили, тому особовий рахунок (особовий рахунок № НОМЕР_1 , який зареєстрований за попереднім споживачем ОСОБА_2 ), безпідставно поширюється на теперішнього власника квартири.
05 травня 2014 року позивач звернувся до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради для узаконення самовільно влаштованого попередніми власниками квартири АДРЕСА_1 індивідуального опалення з відключенням квартири від мережі центрального опалення. 
08 червня 2014 року отримано відповідь Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 36-1198 від 03 червня 2014 року та рішення (витяг з протоколу № 3) Міжвідомчої комісії з розгляду питань, пов`язаних з відключенням споживачів від мереж центрального опалення і гарячого водопостачання Шевченківської районної адміністрації ЛМР від 03 червня 2014 року, якими позивачу відмовлено в узаконенні самовільно влаштованого попередніми власниками квартири АДРЕСА_1 індивідуального опалення з відключенням квартири від мережі центрального опалення, оскільки видача дозволів провадиться лише на будинок в цілому, за умови висловленої письмової згоди усіх мешканців будинку та належної технічної можливості. 
У 2014 році зазначене рішення МВК власник оскаржив до Шевченківського районного суду м. Львова в порядку адміністративного судочинства шляхом подання адміністративного позову ОСОБА_1 до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, Міжвідомчої комісії з розгляду питань, пов`язаних з відключенням споживачів від мереж центрального опалення і гарячого водопостачання при Шевченківській районній адміністрації ЛМР, голови Міжвідомчої комісії з розгляду питань, пов`язаних з відключенням споживачів від мереж центрального опалення і гарячого водопостачання при Шевченківській районній адміністрації ЛМР Банах Н., за участю третьої особи ЛКП «Балатон 409» про визнання неправомірним рішення та зобов`язання вчинити дії, однак згідно ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 15.09.2014 даний позов залишений без розгляду (справа № 466/4209/14-а). 
22 грудня 2015 року рішення МВК власником повторно оскаржено до Шевченківського районного суду м. Львова в порядку адміністративного судочинства шляхом подання адміністративного позову ОСОБА_1 до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, Міжвідомчої комісії з розгляду питань, пов`язаних з відключенням споживачів від мереж центрального опалення і гарячого водопостачання при Шевченківській районній адміністрації ЛМР про визнання неправомірним рішення про відмову в узаконенні самовільно влаштованого індивідуального опалення квартири, з відключенням квартири від мережі центрального опалення, визнання неправомірним рішення МВК від 03.06.2014 та скасування цього рішення, зобов`язання до прийняття рішення про надання дозволу та узаконення самовільно влаштованого індивідуального опалення в квартирі АДРЕСА_1 .
Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 22.12.2015 у задоволенні позову відмовлено (справа № 466/8216/14-а). 
У період з лютого 2015 року по вересень 2015 року власник неодноразово звертався до ЛКП «БАЛАТОН-409», ЛМКП «ЛЬВІВТЕПЛОЕНЕРГО» з вимогою відключення квартири АДРЕСА_2 від мережі централізованого опалення і гарячого водопостачання та припинення теплопостачання, однак такі вимоги залишаються без належного розгляду і задоволення. 
13 травня 2016 року на адресу ОСОБА_4 надійшов лист ЛМКП «Львівтеплоенерго» № 09 – 4620 від 21.04.2016 з пропозицією укласти договір приєднання від 01.07.2014, але він не погодився з даною пропозицією та згідно заяви від 13 травня 2016 року дана угода була повернута поштою назад підприємству з вимогою не порушувати право власності. 
Даний лист підприємство отримало 17 травня 2016 року. 
27 березня 2023 року та 11 вересня 2023 року ОСОБА_1 , як власник квартири звернувся до ОСББ «СЕЛЯНСЬКА, 12» з проханням погодити влаштування автономного опалення у квартирі АДРЕСА_1 на базі двухфункційного парапетного котла марки «VaiLLant», а 11 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернувся повторно до ОСББ «СЕЛЯНСЬКА, 12» з проханням погодити влаштування автономного опалення у квартирі АДРЕСА_1 на базі двухфункційного парапетного котла марки «VaiLLant», але по даний час не має жодної відповіді, що порушує право ОСОБА_1 , як власника квартири на належну відповідь на його звернення.
13 вересня 2023 року ОСОБА_1 , як власник квартири звернувся повторно і заявою вх. № 3-Г-48899-Ш-2401 до Управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради з проханням надати висновок про можливість відключення споживачів від централізованого опалення, але 16 жовтня 2023 року отримав лист Управління архітектури від 04 жовтня 2023 року, яким відмовлено у наданні такого висновку та повернуто матеріали звернення ОСОБА_1 для доопрацювання і вироблення проектних пропозиції та технічної документації щодо влаштованого індивідуального, автономного опалення. 
14 вересня 2024 року ОСОБА_1 повторно із заявою вх. № 3-Г-16042/АП-Ш-39 звернувся до Департаменту архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради з проханням надати висновок про можливість відключення споживачів від централізованого опалення, але 02 жовтня 2024 року отримав лист Управління архітектури від 26 вересня 2024 року, яким відмовили у наданні такого висновку та повернуто матеріали звернення ОСОБА_1 для доопрацювання і вироблення проектних пропозиції та технічної документації щодо влаштованого індивідуального, автономного опалення. 
Зазначає, що факт безпосереднього відключення квартири позивача від централізованого опалення підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 21 січня 2022 року та постановою Львівського апеляційного суду від 18 травня 2023 року по цивільній справі № 466/6549/16ц (провадження № 2/466/120/22) за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення боргу в сумі 11137 грн.19 коп. заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з 01.07.2014 по 31.12.2016, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ЛМКП «Львівтеплоенерго», треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСББ «Селянська,12», ЛКП «Балатон-409», ПАТ «Львівгаз», Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради про усунення перешкод в користуванні майном, зобов`язання до вчинення дій, про припинення теплопостачання, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні системою автономного опалення квартири, заборону втручання в систему автономного опалення квартири.
На даний час, власник квартири ОСОБА_1 , як споживач, зокрема з грудня 2011 року не користується центральним опаленням і гарячим водопостачанням, тому вважає, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» вчинило незаконні, неправомірні дії щодо факту нарахування заборгованості в сумі 74697,24 грн. за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2024 року, тому має списати дану заборгованість; повинно відключити квартиру АДРЕСА_1 від мережі централізованого опалення, закрити особовий рахунок № НОМЕР_1 гр. ОСОБА_2 (теперішній споживач ОСОБА_1 ), який зареєстрований у ЛМКП «Львівтеплоенерго», припинити нарахування оплати послуг з 01 січня 2017 року, а тому матеріальні претензії ЛМКП «Львівтеплоенерго» як постачальника послуг про сплату боргу в сумі 74697,24 грн. не підлягають до задоволення.
Незважаючи на те, що Договір приєднання про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води між позивачем та відповідачем так і не був укладений по причині того, що квартира АДРЕСА_2 є фактично відключена з грудня 2011 року, але акт спільної комісії ЛМКП “Львівтеплоенерго”, ЛМКП “БАЛАТОН-409” про фактичне відключення квартири АДРЕСА_1 складений лише 24 квітня 2015 року, відповідач з цього часу зобов`язаний відключити спірну квартиру від централізованого опалення. 
Наведене дає підстави для логічного висновку, що у даній квартирі встановлене індивідуальне (автономне) опалення, а централізоване опалення квартири є відключене, позивач фактично не є споживачем послуг теплопостачальної організації – ЛМКП «Львівтеплоенерго», а тому матеріальні претензії постачальника про стягнення заборгованості є безпідставними. Просив позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07 листопада 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», треті особи: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Селянська 12», Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, Департамент архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради про захист прав споживачів – відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Гривняк Володимир Мирославович, вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а саме районний суд не звернув увагу на акт комісії представників ЛКП «Балатон -409» від 11 квітня 2014 року, акт комісії з представників ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ЛКП «Балатон -409» від 24 квітня 2015 року про повне фактичне відключення квартири АДРЕСА_2 від системи централізованого опалення, які долучені до матеріалів справи.
Як наслідок, робиться логічний висновок, що у даній квартирі встановлене індивідуальне (автономне) опалення, а централізоване опалення квартири є відключене, власник не є споживачем послуг теплопостачального підприємства – ЛМКП «Львівтеплоенерго», а тому матеріальні претензії підприємства про стягнення заборгованості є безпідставними.
Вважає рішення незаконним, необґрунтованим, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, які призвели до постановлення помилкового рішення. 
Зазначає, що квартира АДРЕСА_1 на даний час вже 14 років є відключена від мережі централізованого опалення і гарячого водопостачання. 
Так, 21 грудня 2011 року ОСОБА_1 придбав, згідно договору купівлі – продажу, квартиру АДРЕСА_1 . 
Попередні власники ОСОБА_2 , ОСОБА_5 влаштували індивідуальне опалення на базі двохфункційоного парапетного котла марки «VaiLLant», що підтверджується актом комісії ЛКП «Балатон – 409» від 11.04.2014 року, актом комісії ЛКП«Балатон–409» від 22.04.2015 року, актом спільної комісії ЛМКП «Львівтеплоенерго», ЛКП «Балатон – 409» від 24.04.2015 року, копії яких додані до матеріалів справи, однак суд не звернув на такі уваги. 
Цими актами встановлено, що у квартирі змонтоване індивідуальне (автономне) опалення, а централізоване опалення квартири відключене, тому матеріальні претензії стягувача про стягнення заборгованості є безпідставними. 
Поряд з цим, зазначені особи проекту та дозвільних документів на влаштування індивідуального опалення не залишили.
Також, суд першої інстанції не врахував і не дослідив, що за період з березня 2021 по серпень 2025 роки за заявами ЛМКП “Львівтеплоенерго” Шевченківський районний суд м. Львова видав чотири судові накази про стягнення різних сум у різні періоди з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання від 09.03.2021, від 12.09.2022, від 20.03.2025, від 21.07.2025, однак усі були скасовані на підставі наступних судових рішень: ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 06.09.2023 по цивільній справі № 466/6896/22 (провадження 2с/466/166/23), ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 27.05.2025 по цивільній справі № 466/2537/25 (провадження 2с/466/77/25), ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 23.05.2025 року по цивільній справі № 466/1689/21 (провадження 2с/466/75/25), ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 22.08.2025 по цивільній справі № 466/6744/25 (провадження 2с/466/119/25).
Таким чином, на даний час споживач, зокрема з грудня 2011 року не користується центральним опаленням і гарячим водопостачанням, тому оскаржуване рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, яке підлягає до повного скасування, а усі нарахування заборгованості відповідача - ЛМКП «Львівтеплоенерго» є безпідставними і самовільними.
З цих підстав підлягає до повного задоволення позовна заява ОСОБА_1 про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити дії.
Власник майна, права якого суттєво порушені, відповідно до ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таке право особи реалізується шляхом звернення до суду з позовом про захист порушеного права та усунення будь-яких перешкод у вільному та на власний розсуд користуванні і розпорядженні майном. Власник також має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акту, що порушує право власності. 
Покликаючись на норми ЗУ «Про захист прав споживачів», зазначає, що укладення договорів про надання житлово-комунальних послуг, підготованих виконавцем послуг на основі типового договору, визначено не як обов`язок, а як право споживача. 
Споживач може відмовитися від укладення договору на надання житлово-комунальних послуг лише в разі припинення у встановленому порядку користування такими послугами, а не через непогодження сторонами умов такого договору.
У даному випадку споживачі відмовилися від укладення договору про надання житлово-комунальних послуг по причині припинення користування послугами ЛМКП «Львівтеплоенерго».
Зокрема, споживачам відповідачем надіслано Договір приєднання до надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води ЛМКП «Львівтеплоенерго» для його підписання, однак відповідачі цього договору не підписали.
Таким чином, між позивачем та відповідачем не встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг в сфері теплопостачання, а саме виконавець не надавав споживачам послуги централізованого опалення квартири, позивач такими послугами не користувався, а відмовлявся від них у встановленому законом порядку.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 20 червня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Гривняка В.М. про витребування доказів, таку ухвалу суду вважають також незаконною, необґрунтованою.
07 травня 2025 року представник позивача подав клопотання про витребування доказів для об`єктивного розгляду справи, де відповідач заперечує позов ОСОБА_1 про захист прав споживача.
Зокрема, заперечуючи позовні вимоги відповідач посилається на ту обставину, що заборгованість в сумі 74697, 24 грн. відсутня, оскільки така стягнута попередніми судовими рішеннями Шевченківського районного суду м. Львова від 22.01.2022, 09.03.2021, 12.09.2022.
Як письмовий доказ судовий наказ додано до відзиву, але без підпису судді та печатки суду.
Також відповідач, посилається на Опитувальний лист споживача теплової енергії - ЛКП «Балатон-409», як на письмовий доказ, але на такому не відображена дата складання цього документу і немає опитувального листа споживача теплової енергії на ОСББ «Селянська, 12». 
Відмовляючи у задоволенні клопотання про витребування доказів, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не подано доказів неможливості самостійного отримання та подання суду документів, які представник позивача просить витребувати, окрім судових справ з архіву, а також не довів таке всупереч вимогам ч. 2 ст. 84 ЦПК України.
Вважає, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні клопотання представника позивача у заяві позивача про витребування, доказів оскільки фактично квартира відключена від централізованого опалення.
Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 листопада 2025 року та скасувати повністю ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 20 червня 2025 року про відмову у задоволенні клопотання представника позивача адвоката Гривняка В.М. про витребування доказів, ухвалити нове рішення яким повністю задовольнити позов, судові витрати щодо розгляду апеляційної скарги покласти на відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго».
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника відповідача на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки мешканці будинку АДРЕСА_3 не прийняли модель організації договірних відносин, то між споживачами та ЛМКП «Львівтеплоенерго» вважаються укладеними індивідуальні договори про надання послуг. 
Таким чином, з 01.12.2021 з позивачем вважається укладеними індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії та індивідуальний договір про надання послуги з постачання гарячої води. 
Крім цього, відсутність підписаного договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг у повному обсязі.
Врахувавши наявність судових рішень про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії), які набрали законної сили, суд дійшов висновку, що відсутні будь-які правові підстави для визнання такої заборгованості незаконною та списання її.
Більше того, судом встановлено, що квартира позивача не була від`єднана від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання у встановленому законом порядку і у такій встановлено 2 лічильники гарячої води: №371893 та №338231, а її мешканці щомісячно передають їх покази.
В свою чергу, витрати теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) визначаються та розподіляються відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 року № 315, за якою витрати теплової епергії на забезпечення функціонування виутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) розподіляються на всіх споживачів, у тому числі тих, приміщення яких обладнані індивідуальними системами опалення.
Крім цього, за пунктом 8 Індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії також передбачено, що виконавець забезпечує постачання теплової енергії у відповідній кількості та якості згідно з вимогами пунктів 5 і 6 цього договору до межі зовнішніх інженерних мереж постачання послуги виконавця та внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку.
Постачання гарячої води ЛМКП «Львівтеплоенерго» забезпечує у відповідній кількості та якості, що встановлені нормативами, до межі зовнішніх інженерних мереж постачання послуги виконавця та внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 , а згідно усталеної правової позиції споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Враховуючи наведене, суд прийшов висновку, що позивач, як і кожен мешканець житлового будинку АДРЕСА_3 (незалежно від того, чи користується послугами з централізованого опалення та гарячої води, чи відключений від системи централізованого опалення та гарячої води та/або має індивідуальну систему опалення) зобов`язаний брати участь у загальному розподілі обсягу спожитої будинком теплової енергії та відшкодовувати витрати теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи на опалення та гаряче водопостачання, а також вносити абонентську плату, тому відсутні правові підстави для закриття особового рахунку та припинення нарахувань.
Як наслідок, суд визнав позов у цілому безпідставним та відмовив у задоволенні такого, у зв`язку з чим понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого. 
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 
Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджуєтьсяз правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження№ 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження№ 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження№ 14-338цс18) та від 04 червня2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження№ 12-304гс18).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 31).
Зокрема, позивач ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01.12.2011 (т. 1 а.с. 22).
Згідно із наявною у матеріалах справи копією технічного паспорту на квартиру від 05.06.1996, зазначена квартира обладнана центральним опаленням (т. 1 а.с. 33).
Таким чином, житловий будинок АДРЕСА_3 приєднано до мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання, де ЛМКП «Львівтеплоенерго» (як теплопостачальна організація – суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії) надає послуги з теплопостачання мешканцям будинку.
У матеріалах справи також наявна копія технічного паспорта від 22.12.2021, однак будь які позначення щодо опалення квартири АДРЕСА_1 у такому відсутні (т. 1 а.с. 34).
Для здійснення оплати за надані послуги ЛМКП «Львівтеплоенерго» позивачу ОСОБА_1 відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Станом на 31 грудня 2024 року заборгованість власника квартири АДРЕСА_1 перед ЛМКП «Львівтеплоенерго» становить 74697,24 грн.
13 вересня 2023 року ОСОБА_1 звертався із заявою вх. № 3-Г-48899-Ш-2401 до Управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради з проханням надати висновок про можливість відключення споживачів від централізованого опалення. 
Листом Управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради від 04 жовтня 2023 року відмовлено у наданні такого висновку та повернуло матеріали звернення ОСОБА_1 для доопрацювання і вироблення проектних пропозиції та технічної документації щодо влаштованого індивідуального, автономного опалення. 
14 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся із заявою вх. № 3-Г-16042/АП-Ш-39 до Департаменту архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради з проханням надати висновок про можливість відключення споживачів від централізованого опалення. 
Листом від 26 вересня 2024 року йому відмовлено у наданні такого висновку та повернуто матеріали звернення ОСОБА_1 для доопрацювання і вироблення проектних пропозиції та технічної документації щодо влаштованого індивідуального, автономного опалення.
Звертаючись до суду з відповідними вимогами, позивач свої доводи зводить до того, що не є споживачем комунальних послуг з теплопостачання та постачання гарячої води, оскільки між ОСОБА_1 та відповідачем не укладено і не підписано жодного договору про надання комунальних послуг, в тому числі договору приєднання, заперечує заборгованість, яка утворилася та просить її списати із закриттям відповідного особового рахунку та зобов`язанням відповідача відключити квартиру АДРЕСА_1 від мережі центрального опалення і гарячого водопостачання, з припиненням нарахування заборгованості за таке.
Для правильного вирішення справи, що розглядається, суду необхідно з`ясувати, які правовідносини між сторонами вникли, предмет та підставу вимог позивача та чи порушено діями або бездіяльністю відповідача права позивача, про що заявлено в позові.
Відповідно до ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Згідно із п. 22 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Відповідно до ст. 17 цього закону за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами.
Статею 21 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.
Відповідно до частини 1, 2 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист права споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.
Відповідно до вимог статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (частини перша та третя статті 510 ЦК України).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Заперечуючи факт укладення договору щодо централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання та як наслідок нарахування плати за такі послуги, позивач наводить у доводах свого позову та скарги взаємовиключні мотиви та обгрутування своїх вимог, оскільки і надалі, просить ЛМКП «Львівтеплоенерго» у примусовому порядку відключити його квартиру від централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання, тобто визнає відповідний факт.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_6 фактично у продовж тривалого часу з 2014 року і по теперішній час намагається вирішити питання оформлення встановленого індивідуального опалення його квартири, звертається із відповідними заявами, у тому числі, про припинення надання послуг з теплопостачання, про закриття особового рахунку та відключення квартири від мережі центрального опалення (т. 1 а.с. 35-56).
Таким чином, звертаючись до суду із даним позовом позивач підтверджує невиконання ним же необхідних умов для відключення від мережі централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання, однак просить про зобов`язання відповідача вчинити відповідні дії у примусовому порядку.
Як наслідок, колегія суддів погоджується з тим, що вимоги про захист прав споживачів, шляхом визнання факту відключення з 24 квітня 2015 року квартири АДРЕСА_1 від централізованого опалення та гарячого водопостачання, яке надається ЛМКП «Львівтеплоенерго», зобов`язання ЛМКП «Львівтеплоенерго» відключити зазначену квартиру від мережі центрального опалення і гарячого водопостачання та зобов`язання ЛМКП «Львівтеплоенерго» припинити нарахування заборгованості за централізоване теплопостачання (централізоване опалення та гаряче водопостачання), яке надається ЛМКП «Львівтеплоенерго» до квартири АДРЕСА_1 , є передчасними та недоведеними у належний спосіб.
Враховуючи наведене, колегія суддів констатує, що правовідносини між сторонами у справі - це правовідносини між виконавцем послуг та споживачем житлово-комунальних послуг.
Заборгованість за житлово-комунальні послуги – це цивільно-правове зобов`язання споживача перед балансоутримувачем (виконавцем), несплата споживачем вартості житлово-комунальних послуг порушує право виконавця виробника цих послуг на отримання плати за надані послуги у встановлений законодавством строк.
Спеціальним законом, який регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг є ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».
Зокрема, предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.
Згідно із статтею вказаного 6 Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.
Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону).
Перелік житлово-комунальних послуг визначений статтею 5 цього ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».
Індивідуальний споживач, зокрема зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом та оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (ч. 2 ст. 7 Закону).
Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Таким чином, споживачі зобов`язані оплачувати житлово комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, при цьому відсутність договору про надання житлово - комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, що відповідає правому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №216/5756/15-ц.
Зазначений підхід у відповідних правовідносинах та праворозуміння послідовно підтриманий касаційною інстанцією впродовж тривалого часу, відтак є обов`язковим до врахування судами нижчих інстанцій.
Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє твердження суду першої інстанції про те, що відсутність підписаного договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг у повному обсязі, у разі фактичного отримання та використання наданих комунальних послуг послуг.
При цьому, позивач визнає факт того, що договір приєднання йому був надісланий.
Будь які доводи позивача стосовно того, що подаючи у відповідні інстанції звернення він неотримав відповіді на усі із таких, висновки суду не спростовують, оскільки правом на оскарження бездіяльності, а також наданих відповідей тих чи інших суб`єктів, позивач не скористався, при цьому такі доводи не є предметом даного судового провадження.
Між тим, колегія суддів звертає увагу на те, що певні правовідносини між сторонами врегульовані судовими рішеннями, які знаходяться у законній силі.
В свою чергу, за змістом частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиціальність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.
Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.
Преюдиціальні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиціального значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиціальне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 21.01.2022, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 18.05.2023 у справі №466/6549/16 первісний позов ЛМКП «Львівтеплоенерго» задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» 11137 грн. 19 коп. заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з 01.07.2014 року по 31.12.2016 року.
Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» 1378,00грн. судового збору
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСББ «Селянська,12», ЛКП «Балатон-409», ПАТ «Львівгаз», Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про припинення теплопостачання, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні системою автономного опалення квартири, заборону втручання в систему автономного опалення квартири – відмовлено.
Крім цього, Шевченківський районний суд м. Львова по справі № 466/1689/21 видав судовий наказ від 09.03.2021, яким солідарно стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заборгованість за послуги з централізованого опалення 39443,14 грн., інфляційні витрати 6667,45 грн., 3% річних 3017,64 грн. за період з 01.01.2017 по 31.12.2020 та судовий збір в розмірі 227,00 грн. 
Судовий наказ не оскаржувався на набрав законної сили.
Також на даний час на розгляді у Шевченківському районному суді м. Львова перебуває цивільна справа № 466/3500/24 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) за період з 01.01.2021 по 31.01.2024 в сумі 26 381,31 грн., послуги з постачання гарячої води за період з 01.12.2021 по 31.01.2024 в сумі 1 224,57 грн. 
Таким чином, вимагаючи про визнання незаконними дії ЛМКП «Львівтеплоенерго» щодо нарахування заборгованості в сумі 74697,24 грн., яка сформувалась за відповідний період, позивач фактично намагається поставити під сумнів заборгованість, яка вже стягнута судовими рішеннями, які набрали законної сили, про що зазначено вище, тим самим поставити під сумнів такі, що в принципі не можливо в обраний позивачем спосіб та суперечить одному із ключових принципів судочинства щодо обов`язковості судового рішення.
Так, згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. 
Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Доводи апеляційної скарги про скасування відповідних (інших) судових наказів про стягнення різних сум у різні періоди з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання також висновків суду не спростовують та про підставність позовних вимог у відповідній частині не свідчать.
Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання такої заборгованості незаконною та її списання.
В свою чергу, питання відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання житлових будинків було врегульовано Правилами № 630, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року та Порядком відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води (далі - Порядок), затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.07.2019 року № 169.
Так, на момент виникнення спірних правовідносин щодо відключення послуги централізованого опалення, діяла Постанова Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005р. «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», якою закріплено відповідний порядок відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води.
Правилами передбачено відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води багатоквартирних будинків з ініціативи споживачів. Споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
Відповідно до вимог зазначених Правил самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.
Власники квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, приєднаного до ЦО та ГВП, мають право відокремити (відключити) свою квартиру чи нежитлове приміщення від ЦО та ГВП у разі, якщо на день набрання чинності Законом України «Про житлово-комунальні послуги» не менше як половина квартир та нежитлових приміщень цього будинку відокремлена (відключена) від ЦО та ГВП, та влаштувати систему індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) у такій квартирі чи нежитловому приміщенні.
Для відокремлення (відключення) від ЦО та ГВП власник квартири чи нежитлового приміщення багатоквартирного будинку звертається до органу місцевого самоврядування з письмовою заявою в довільній формі із зазначенням причини відокремлення (відключення) та подає інформацію про намір влаштування системи індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) такої квартири чи нежитлового приміщення.
Для відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення власник забезпечує розроблення проекту відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення від ЦО та ГВП, який виготовляється відповідно до державних будівельних норм і правил та має забезпечити ізоляцію транзитних стояків, а також, у разі потреби, перенесення транзитних стояків.
Для виконання робіт із відокремлення (відключення) від ЦО та ГВП власник квартири чи нежитлового приміщення повідомляє виконавця відповідної комунальної послуги та виконавців робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання та постачання гарячої води про своє рішення щодо відокремлення (відключення) від ЦО та ГВП шляхом подання письмової заяви в довільній формі, у якій зазначається наявність підстави для такого рішення згідно із Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
До заяви додається копія витягу з протоколу засідання Комісії про розгляд питання щодо відокремлення (відключення) такої квартири чи нежитлового приміщення від ЦО та ГВП, а також копія проекту такого відокремлення (відключення).
Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється тільки в тому випадку, коли технічна можливість такого відключення передбачена затвердженою органом місцевого самоврядування схемою теплопостачання відповідно до Закону України «Про теплопостачання».
Схожі за змістом положення містяться і у Порядку, затвердженому наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.07.2019 року № 169 за яким, рішення щодо відключення власників (співвласників) будівель, у тому числі житлових будинків, від ЦО та/або ГВП приймається органом місцевого самоврядування відповідно до законодавства за письмовою заявою власника (співвласників) такої будівлі, в тому числі житлового будинку, з урахуванням рішення Комісії.
Орган місцевого самоврядування відповідно до законодавства розглядає подані документи за наявності затвердженої ним схеми теплопостачання відповідного населеного пункту.
Заява про відключення будівлі, в тому числі житлового будинку, від ЦО та/або ГВП передається на розгляд Комісії.
Комісія на найближчому засіданні розглядає заяву про відключення будівлі, в тому числі житлового будинку, від ЦО та/або ГВП за участю заявника чи його уповноваженого представника.
Комісія приймає рішення щодо відключення будівлі, в тому числі житлового будинку, від ЦО та/або ГВП та надає пропозиції щодо типу системи індивідуального чи автономного теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання), яку можна встановити в будівлі після відключення.
Під час прийняття рішення Комісія враховує технічні можливості наявних мереж газопостачання, водопостачання та електропостачання населеного пункту чи окремого кварталу (мікрорайону) щодо забезпечення живлення запропонованої власником (співвласниками) будівлі системи, та за потреби надає пропозиції органу місцевого самоврядування щодо збільшення потужностей, а також заміни систем внутрішньоквартальних, магістральних мереж електро-, газо-, водо-, теплопостачання, потрібних для встановлення в будівлі системи індивідуального чи автономного теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) та пропозиції щодо фінансування таких заходів.
Комісія передає рішення до органу місцевого самоврядування протягом п`яти робочих днів із дня його прийняття. Копія рішення Комісії надається заявникові
Для відключення будівлі, в тому числі житлового будинку, власник (співвласники) забезпечує розроблення проєкту відключення будівлі від ЦО та/або ГВП, який має відповідати вимогам чинних державних будівельних норм та правил, і проєкту системи індивідуального чи автономного теплопостачання будівлі, який розробляється з урахуванням схеми теплопостачання населеного пункту та має відповідати вимогам чинних державних будівельних норм та правил.
Таким чином, Порядком визначено процедуру відключення власників (співвласників) будівель, у тому числі житлових будинків, квартир та нежитлових приміщень багатоквартирних будинків (далі - споживачі) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Порядок відокремлення (відключення) власників квартир та нежитлових приміщень багатоквартирних будинків від централізованого опалення та гарячого водопостачання передбачає майже аналогічні етапи. 
Проте, важливо зазначити, що власники квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, приєднаного до системи централізованого опалення та гарячого водопостачання, мають право відокремити (відключити) свою квартиру чи нежитлове приміщення від централізованого опалення та гарячого водопостачаня у разі, якщо на день набрання чинності Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (закон набрав чинності 10.12.2017, введений в дію 01.05.2019) не менше як половина квартир та нежитлових приміщень цього будинку відокремлена (відключена) від централізованого опалення та гарячого водопостачання, та влаштувати систему індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) у такій квартирі чи нежитловому
Таким чином, для звільнення від оплати за житлово-комунальні послуги споживач повинен не лише фактично не користуватися послугами, а відмовитися в установленому порядку від їх отримання.
Як наслідок, законом забороняється самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») наголошено, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Колегія суддів виходить з того, що належним доказом відключення/відокремлення нежитлового приміщення споживача від системи централізованого опалення є, зокрема, Акт про відокремлення (відключення) квартири/нежитлового приміщення від мереж централізованого опалення встановленої форми.
Поряд з цим, незважаючи на те, що матеріали справи містять докази намагання позивача відмовитися від мереж централізованого опалення у встановленому чинним законодавством порядку, натомість підключення до мереж централізованого опалення та постачання гарячої води до будинку АДРЕСА_3 , у якому знаходиться квартира належна на праві власності позивачу, свідчить про надання послуг відповідачем.
З огляду на викладені норми законодавства, колегія суддів вважає, що процедура відключення від мереж централізованого опалення, відповідно до вимог нормативно-правових актів, позивачем не була дотримана.
Зокрема, апелянтом не надано відповідних актів відключення/відокремлення квартири АДРЕСА_1 від системи централізованого опалення, жодних документів, проектно-технічних рішень чи погоджень про фактичне відокремлення/відключення такої від мереж централізованого опалення у вказаному будинку, які підтверджували б наявність окремої системи опалення, та надавали б йому право не користуватися комунальною послугою з централізованого опалення, а тому доказів бути звільненим від сплати за користування відповідною комунальною послугою, апелянт не надав.
Натомість, самим позивачем надано докази на підтвердження роз`яснення йому, як власнику квартири, алгоритм за допомогою якого привести у відповідність до вимог чинного законодавства відключення окремої комунальні послуги, у даному випадку послуги з централізованого опалення, про що свідчить відповідне листування, яке долучено до матеріалів позовної заяви, однак позивач не придав таким необхідного значення. 
Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги чи захисту прав споживачів визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами, та, зокрема, правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
При цьому, як зазначалося вище, обов`язок по оплаті житлово-комунальних послуг покладається на споживача, який є власником майна за адресою якого надаються послуги, або особою, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальні послуги за відповідною адресою.
Таким чином, доводи апелянта про відсутність у його квартирі централізованого опалення, за відсутності належного документального оформлення такого факту не свідчать про те, що останній не споживав відповідну послугу та про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості.
У постановах Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 908/1349/19, від 12.03.2021 у справі №487/955/18 викладене висновки, що самовільне відключення споживача від внутрішньобудинкових систем опалення або здійснення такого відключення з порушенням встановленої законодавством процедури не припиняє статусу такого суб`єкта як споживача відповідних комунальних послуг, не звільняє його від необхідності укладення договору на постачання таких послуг та їх оплати.
Верховним Судом у постанові від 14 липня 2023 року у справі №910/21848/21 зазначено, що споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється (пункти 24, 25 Правил №630).
Відповідно до правової позиції стосовно змісту п.п. 25, 26, 20. п. З Правил, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року по справі № 6-1706 цс15: «Самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання. Підведення централізованого опалення до стояка в межах нежитлових приміщень, які належать відповідачу свідчать про виконання послуг позивачем, а відповідач при не оформленні у встановленому порядку відключення від централізованої мережі, незалежно від фактичного споживання цієї послуги,зобов`язаний відшкодувати завдані внаслідок цього позивачу збитки у розмірі неоплаченої вартості споживання цих послуг».
З врахуванням наведеного, колегія суддів розділяє висновок суду першої інстанції у тому, що ОСОБА_1 не надав належних доказів відключення від послуги централізованого опалення у встановленому законодавством порядку.
Більше того, у квартирі встановлено 2 лічильники гарячої води: №371893 та № 338231 і її мешканці щомісячно передають їх покази, що жодним чином не спростовано.
Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що згідно із Порядком, для відключення будівлі, в тому числі житлового будинку, власник (співвласники) забезпечує розроблення проєкту відключення будівлі від ЦО та/або ГВП, який має відповідати вимогам чинних державних будівельних норм та правил, і проєкту системи індивідуального чи автономного теплопостачання будівлі, який розробляється з урахуванням схеми теплопостачання населеного пункту та має відповідати вимогам чинних державних будівельних норм та правил. Обрана система має забезпечити: опалення місць загального користування та допоміжних приміщень у будинку; ізоляцію та/або перенесення транзитних стояків (у разі потреби) тощо; заміну (у разі потреби) внутрішньобудинкових систем газо- та/або електропостачання (залежно від типу нагрівачів).
Таким чином, матеріалами справи та судовими рішеннями встановлено, що між позивачем та відповідачем склалися договірні відносини, позивачу надавалися житлово-комунальні послуги, за які останній зобов`язаний був сплачувати грошові кошти, тому факт виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо надання житлово-комунальних послуг не може ставитись судом під сумнів. 
Що стосується заперечень, викладених в апеляційній скарзі на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 20 червня 2025 року про відмову у задоволенні клопотання представника позивача адвоката Гривняка В.М. про витребування доказів, колегія суддів зазначає таке.
Частиною 1 статті 84 ЦПК України визначено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Зі змісту клопотання про витребування доказів та ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 20 червня 2025 року вбачається, що позивачем жодним чином, з врахуванням часу подання такого, не зазначено аргументів неможливості його подання у встановлений законом строк, суд першої інстанції у вказаній ухвалі надав оцінку обставинам, на які посилався позивач та дійшов висновку про відсутність підстав для витребування доказів (т. 1 а.с. 106-110).
Колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 20 червня 2025 року, при цьому, звертає увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 6 ЗУ «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру, відтак немає необхідності у кожному разі витребовувати справу із архіву суду.
Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням наявних у справі доказів, колегія суддів приходить висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновки суду першої інстанції, відповідно, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 листопада 2025 року та ухвалу цього ж суду від 20 червня 2025 року необхіднозалишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 1 3 ст. 141 ЦПК України).
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Гривняка Володимира Мирославовича – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 листопада 2025 року та ухвалу цього ж суду від 20 червня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 23 квітня 2026 року.

Головуючий:   А.В. Ніткевич 

Судді:         С.М. Бойко

С.М. Копняк