ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4017/26 Справа № 204/8335/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Красвітної Т.П., Халаджи О.В.
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу №204/8335/25 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «Фаворит Авто Дніпро» про зобов`язання звільнення за власним бажанням, вчинення певних дій та стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Тертишної Катерини Олександрівни на рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 16 грудня 2025 року, ухвалене у складі судді Дубіжанської Т.О.,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Чечелівського районного суду міста Дніпра з позовом до ТОВ «ТК «Фаворит Авто Дніпро» про зобов`язання звільнити його за власним бажанням, вчинити відповідача певні дії та стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.
В обґрунтування вимог позивач зазначає, що з відповідачем по справі він перебував у трудових відносинах з 07 травня 2023 року по 28 травня 2025 року, де працював на посаді водія.
Вказує, що 28 травня 2025 року він написав заяву про звільнення та виплату заборгованості по заробітній платі, в тому числі компенсацію за невикористану відпустку, а також просив видати трудову книжку. Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем, йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 206 408,70 грн.
Зазначає, що станом на дату подання позовної заяви, відповідач не звільнив його, не видав копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та не провів розрахунок та не видав трудову книжку. Тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.
У зв`язку з чим просить суд зобов`язати відповідача ТОВ «ТК «Фаворит Авто Дніпро» звільнити ОСОБА_1 з посади водія, видати трудову книжку зі внесенням записом про звільнення за ч.1 ст.38 КЗпП України, копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні, провести розрахунок та стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 206 408,70 грн.

Рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 16 грудня 2025 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ТК «Фаворит Авто Дніпро» про зобов`язання звільнення за власним бажанням, вчинення певних дій та стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати відмовлено. 

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Тертишна К.О. подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи справу зробив висновки, які не відповідають обставинам справи.
Зазначає, що відомості вказані представником відповідача не відповідають дійсності, а надані у якості доказів складені акти про відсутність ОСОБА_1 на роботі - складені виключно для ухилення відповідача від сплати заборгованості по заробітній платі.
Вказує, що ОСОБА_1 було прийнято та оформлено на роботу без іспитового строку та будь-яких застережень, оскільки робота, яка була запропонована йому передбачала використання автотранспорту, яким може керувати водій з категорією В, яка була відкрита у позивача.
Зауважує, що в оскаржуваному рішенні суду зазначено, що заробітна плата виплачується працівнику за виконану роботу, а не перебування у трудових відносинах. Проте невідомо з яких підстав суд першої інстанції зробив висновок, що позивач роботу не виконував.
Звертає увагу, що за час роботи ОСОБА_1 виплачувалась компенсація за відрядження, жодних порушень трудової дисципліни з боку позивача не було, єдиним невирішеним питанням між сторонами була заборгованість по заробітній платі, що і стало підставою для подання заяви про звільнення за власним бажанням.
Вказує, що відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 за період з травня 2023 року по травень 2025 року, останньому нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, із зазначенням ознаку доходу 101.
Вважає, що наведені факти є доказами недобросовісної поведінки відповідача, з метою введення суду в оману з мотивів ухилення від сплати боргу по заробітній платі.
У зв`язку з чим просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 16 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача своїм правом на подачу відзиву не скористався.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони у судове засідання апеляційного суду не з`явились про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. 
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду підлягає залишенню без змін з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Під час час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Так судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 , був прийнятий на роботу у ТОВ «Транспортна компанія «Фаворит Авто Дніпро» на посаду водія вантажних автотранспортних засобів з 22 травня 2023 року за основним місцем роботи, робочий день встановлено у розмірі 8 годин, заробітна плата згідно штатного розкладу, що підтверджується наказом № 11-к від 19 травня 2023 року.
Наказом №14-к від 30 червня 2025 року позивача звільнено за п.4 ст.40 КЗпП України, у зв`язку із тривалою відсутністю на робочому місці та не виконання своїх посадових обов`язків з посади водія автотранспортних засобів.
До матеріалів справи позивачем долучено копію заяви від 28 травня 2025 року на ім`я директора ТОВ «Транспортна компанія «Фаворит Авто Дніпро», про звільнення з посади водія за власним бажанням з 01 червня 2025 року, яка відповідно до поштового повідомлення Укрпошти направлена 28 травня 2025 року.
Як вбачається з доданих до відзиву матеріалів, позивач ОСОБА_1 протягом з 22 травня 2023 року по 30 червня 2025 року був відсутній на роботі з 09:00 до 18:00 год., що підтверджується відповідними Актами за номерами з 1 до 552 «Про відсутність на роботі», складені за підписом директора та водія. 

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з тих підстав, що до матеріалів справи не надано доказів того, що позивач виконував роботу відповідно до посадових обов`язків та йому не виплачувалась заробітна плата, а оскільки позивач не приступав до виконання своїх трудових обов`язків, йому не нараховувалася заробітна плата, його було звільнено у зв`язку із тривалою відсутністю на робочому місці та не виконання своїх посадових обов`язків, а тому підстави для зобов`язання відповідача видавати трудову книжку з записом про звільнення позивача за власним бажанням, видати письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільнені, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до частин першої, третьої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно зі статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір. 
Доказами фактичного виконання трудових обов`язків можуть бути, зокрема журнал реєстрації виходу на роботу з підписом працівника, відеозаписи з камер спостереження на пропускних пунктах, робочому місці, листування з клієнтом, показання колег по роботі, контрагентів, підписи працівника на платіжних документах, квитанції, документи про перерахування коштів на картковий рахунок на підтвердження розрахунку по заробітній платі.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 761/2846/16-ц, провадження № 61-302св17, від 18 травня 2022 року у справі № 552/3667/19, провадження № 61-16667св21.

Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
У рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Прогул – це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.
Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.
Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акта, тому він подається у довільній письмовій формі та підписується не менш ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано факт відсутності працівника на роботі протягом робочого дня.
Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. У таких документах обов`язково зазначаються не тільки дата, а й певний час відсутності працівника.
Після фіксації факту відсутності працівника на роботі потрібно з`ясувати, чим така відсутність була викликана.
Для з`ясування причини відсутності працівника на роботі роботодавець на свій розсуд може: 1) зателефонувати працівнику або членам його родини; 2) написати працівнику в доступні месенджери; 3) надіслати листа на особисту електронну скриньку; 4) відвідати працівника за місцем реєстрації або місцем фактичного проживання; 5) надіслати лист з повідомленням про вручення з пропозицією надати пояснення щодо своєї відсутності.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).
Згідно з частинами першою, другою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Верховний Суд зазначає, що трудові відносини можуть бути продовжені з працівником, який подав заяву про звільнення у порядку, передбаченому частиною першою статті 38 КЗпП України, лише в разі наявності одночасно двох умов: коли працівник не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору та за умови, коли на його місце не запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №686/21225/17, провадження №61-4487св19.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

У справі, що переглядається, судом встановлено, що позивач був прийнятий на посаду водія вантажних автомобілів з 22 травня 2023 року згідно наказу №11-к від 19 травня 2023 року. Згідно наданих відповідачем актів, позивач фактично жодного робочого дня на ТОВ «ТК «ФАД» не відпрацював.
Так, у період з 22 травня 2023 року по 30 червня 2025 року відсутність позивача на робочому місці зафіксована відповідачем актами за номерами з 1 по 552.
Позивач безпідставно був відсутній на робочому місці більш ніж 2 роки, тому відповідачем прийнято рішення про його звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України - як особи, яка вчинила прогул без поважних причин.

Колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу фактичного виходу позивача на роботу, виконання ним трудових функцій, звернення до роботодавця з вимогою допустити його до роботи, повідомлення роботодавця про поважні причини відсутності на робочому місці.
Сам факт обліку трудових відносинах та відображення певних відомостей у звітності автоматично не доводить фактичне виконання особою трудових обов`язків та (не) отримання відповідної винагороди, що узгоджується з приписами ст.94 КЗпП України.
Тобто надана позивачем копія довідки індивідуальних відомостей про застраховану особу не підтверджує фактичне виконання ним роботи, не спростовує доводів відповідача про невихід на роботу позивача і не підтверджує наявність або відсутність заборгованості по заробітній платі і її розмір. Така довідка не може замінити собою документів обліку робочого часу та відповідних бухгалтерських документів, які відповідають вимогам ст.ст.12, 77, 78, 88, 81 ЦПК України, для підтвердження обставин справи. Клопотань щодо витребування судом таких доказів, заявлених в установленому процесуальним законом порядку, позивач не заявляв.
Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, що акти про відсутність ОСОБА_1 на роботі - складені виключно для ухилення відповідача від сплати заборгованості по заробітній платі, не підтверджуються іншими доказами. З аналогічних підстав позиція позивача щодо неотримання ним заробітної плати за спірний, достатньо тривалий період роботи (два роки) на підприємстві відповідача і не звернення ним за захистом своїх прав, також є сумнівною.
Інші доводи відповідача зводяться до не згоди позивача із судовим рішенням, на правильність висновків суду першої інстанції не впливають.

Отже, суд правильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскарженого судового рішення, тому доводи апеляційної скарги з цього приводу є безпідставними.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 16 грудня 2025 року - немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тертишної Катерини Олександрівни - залишити без задоволення. 
Рішення рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 16 грудня 2025 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 09.04.2026 року.

Головуючий суддя О.В.Агєєв