УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №288/1520/25   Головуючий у 1-й інст. Рудник М. І. 
Категорія 39     Доповідач Галацевич О. М.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого – судді Галацевич О.М. 
суддів:    Григорусь Н.Й., 
Панкеєвої В.А.

розглянувши у письмовому провадженні у місті Житомирі цивільну справу №288/1520/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Свеа Фінанс" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,
на заочне рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Рудник М.І. у селищі Попільня,

в с т а н о в и в :

У вересні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Свеа Фінанс" (далі – ТОВ "Свеа Фінанс", Товариство) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з  ОСОБА_1  заборгованість за кредитним договором у розмірі 34 935 грн, а також судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20 липня 2024 року між Товариство з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» (далі – ТОВ «Селфі Кредит», первісний кредитор) та ОСОБА_1 укладено Договір № 1640767 про надання споживчого кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію». ТОВ «Селфі Крелит» свої зобов`язання за кредитним договором виконало та надало відповідачці грошові кошти шляхом їх перерахування на картку відповідачки № НОМЕР_1 , яку вона вказала при оформленні кредиту. 
В подальшому відповідачка звернулась до первісного кредитора та ініціювала внесення змін до договору в частині збільшення суми кредиту, у зв`язку з чим загальна сума отриманих кредитних коштів становила 8000,00 гривень. 
29 січня 2025 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Свеа Фінанс» укладено договір факторингу, на підставі якого позивач набув право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором №1640767 від 20 липня 2024 року на суму 34 935,00  грн.
Станом на дату складання позовної заяви заборгованість ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту складає 34 935,00 гривень, з яких: 8 000,00 грн - заборгованість по тілу, 22 935,00 грн - заборгованість за процентами, 4 000,00 грн – пеня. 
Заочним рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованість за договором № 1640767 про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort» від 20 липня 2024 року в розмірі 34 935,00 грн та судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
Ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області від 29 грудня 2025 року заяву  ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення – залишено без задоволення.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачем не доведено обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема: укладення кредитного договору між сторонами на умовах, викладених у наданих копіях, погодження нею кредитної ставки та інших умов кредитування. Надані позивачем докази не підтверджують, що вона ознайомилась та погодила редакцію кредитного договору, яка долучена до матеріалів справи. Також вказує, що надані позивачем докази не підтверджують факту перерахування на її рахунок кредитних коштів та розміру фактично наданого кредиту, а також правильності нарахування відсотків за користування кредитом. Крім того, зазначає, що встановлена договором процентна ставка у розмірі 1,5 % на день суперечить вимогам Закону України «Про споживче кредитування», яким передбачено максимальний розмір денної процентної ставки 1 %. Також, на її думку, нарахування неустойки є безпідставним, оскільки прострочення виконання зобов`язань відбулося в період дії воєнного стану. Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту переходу права вимоги від первісного кредитора, зокрема не підтверджено обсяг переданих прав та факт здійснення оплати за договором факторингу.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 02 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7, частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними і допустимими доказами, наявними у матеріалах справи.
Апеляційний суд частково погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 20 липня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір № 1640767 про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort», відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути отримані кошти, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші передбачені договором обов`язки.
Згідно з умовами договору сума кредиту становила 5000,00 грн, строк кредитування – 360 днів, стандартна процентна ставка – 1,5 % на день. Кредитні кошти надавалися у безготівковій формі шляхом їх перерахування на платіжну картку позичальника.
З наданого паспорта споживчого кредиту вбачається, що до укладення договору відповідачці було надано інформацію щодо основних умов кредитування, зокрема розміру кредиту, строку користування, процентної ставки, орієнтовної загальної вартості кредиту та порядку його повернення (а.с.15–16).
24 липня 2024 року між сторонами укладено додаткову угоду до вказаного договору, якою збільшено суму кредиту до 8000,00 грн та визначено процентну ставку у розмірі 1,49 % на день (а.с.19–20).
Відповідно до паспорта споживчого кредиту щодо внесення змін до договору відповідачці також було надано інформацію про нові умови кредитування, зокрема щодо збільшення суми кредиту (а.с.17–18).
Договір про надання споживчого кредиту, паспорт споживчого кредиту, додаткова угода до нього, а також паспорт споживчого кредиту щодо внесення змін до договору оформлені в електронній формі із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію» (а.с.9–20). 
Правилами надання коштів у кредит ТОВ «Селфі Кредит» визначено умови укладення та виконання споживчого кредитного договору (а.с.21–30).
Відповідно до повідомлень ТОВ «Пейтек» № 20250130-600 та № 20250130-599 від 30 січня 2025 року, на виконання договору про надання платіжних послуг з переказу коштів без відкриття рахунку № НОМЕР_2 від 01 квітня 2024 року, грошові кошти були перераховані на платіжну картку відповідачки № НОМЕР_1 20 липня 2024 року у сумі 5 000,00 грн та 24 липня 2024 року у сумі 3 000,00 грн. Банк-еквайр – АТ «ПУМБ», призначення платежу – зарахування на картку (а.с.34–35).
29 січня 2025 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Свеа Фінанс» укладено договір факторингу № 01.02-03/25, за умовами якого первісний кредитор відступив, а позивач набув право грошової вимоги до боржників, у тому числі до ОСОБА_1 (а.с.36–46, 48).
Факт здійснення фінансування за вказаним договором підтверджується платіжною інструкцією № 1401 від 30 січня 2025 року, відповідно до якої ТОВ «Свеа Фінанс» перерахувало ТОВ «Селфі Кредит» грошові кошти у сумі 1 555 852,65 грн як оплату за відступлення права вимоги (а.с.47).
Згідно з витягом з реєстру боржників до договору факторингу від 29 січня 2025 року ОСОБА_1 включена до переліку боржників із заборгованістю у розмірі 34 935,00 грн (а.с.49).
Згідно з розрахунком заборгованості за договором № 1640767 від 20 липня 2024 року, станом на 29 січня 2025 року заборгованість ОСОБА_1 становить 34 935,00 грн, з яких: 8 000,00 грн – заборгованість за тілом кредиту, 22 935,00 грн – заборгованість за процентами, 4 000,00 грн – штрафні санкції; кількість днів прострочення – 163 (а.с.31–33).
Оцінюючи встановлені обставини, апеляційний суд виходить із такого.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст.634, 638 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.
В ст.3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електрону комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Із зазначеного вбачається, що укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами укладено договір в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису, що спростовує доводи апеляційної скарги, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що нею підписувався (укладався) кредитний договір та отримувались кошти.
У відповідності до ст.1077 ЦПК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
За положеннями ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
За ст.1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, у тому числі, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). 
Згідно із ч.3 ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність заборгованості за кредитним договором, однак не врахував, що правове регулювання спірних правовідносин здійснюється з урахуванням вимог Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент укладення договору.
Згідно із частиною п`ятою статті 8 вказаного Закону максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 %.
Відповідно до пункту 17 розділу IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що протягом перших 120 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 2,5 %, а протягом наступних 120 днів – 1,5 %.
Зазначений Закон набрав чинності 24.12.2023, у зв`язку з чим максимальний розмір денної процентної ставки становив: до 22.04.2024 – 2,5 %; з 22.04.2024 – 1,5 %; з 20.08.2024 – 1 %. 
Оскільки спірний договір укладено 20.07.2024, а додаткову угоду до нього - 24.07.2024, на момент їх укладення діяло обмеження у 1,5 % на день, а починаючи з 20.08.2024 – 1 %.
Отже, умови договору, з урахуванням змін, внесених додатковою угодою, щодо застосування процентної ставки 1,5% (1,49%) на день, яка перевищує встановлений законом граничний розмір після 20.08.2024, у відповідній частині не підлягають застосуванню.
Разом з тим, доводи апеляційної скарги щодо неправильності визначення розміру процентів за користування кредитом не можуть бути підставою для зміни рішення суду першої інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач заявив до стягнення проценти у розмірі 22 935,00 грн.
Водночас навіть з урахуванням застосування обмеження максимальної денної процентної ставки у розмірі 1 % розмір процентів за користування кредитом є більшим, ніж заявлений позивачем до стягнення.
З огляду на те, що суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та не вправі виходити за їх межі, підстав для зміни рішення суду першої інстанції у цій частині не вбачається.
Доводи апеляційної скарги про те, що надані позивачем докази не підтверджують ознайомлення відповідачки з умовами кредитного договору та погодження нею редакції договору, долученої до матеріалів справи, є безпідставними.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, договір про надання споживчого кредиту укладено в електронній формі із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію» (а.с.9-14).
Крім того, з наданого паспорта споживчого кредиту вбачається, що до укладення договору відповідачці було надано інформацію щодо основних умов кредитування, зокрема розміру кредиту, строку користування, процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту (а.с.15–16).
Також матеріалами справи підтверджується, що 24 липня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» і ОСОБА_1 укладено додаткову угоду, якою збільшено суму кредиту, що свідчить про погодження відповідачкою умов договору та подальше користування кредитними коштами (а.с.19–20).
Зазначені документи підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Посилання апелянта на відсутність доказів перерахування кредитних коштів також спростовуються матеріалами справи. Так, відповідно до повідомлень ТОВ «Пейтек» від 30 січня 2025 року, грошові кошти у сумі 5 000,00 грн та 3 000,00 грн були перераховані на платіжну картку відповідачки, реквізити якої вона зазначила при оформленні кредиту (а.с.34–35), що свідчить про фактичне отримання відповідачкою кредитних коштів та належне виконання первісним кредитором - ТОВ «Селфі Кредит» своїх зобов`язань за договором.
Інші доводи апеляційної скарги, у тому числі щодо відсутності у позивача права вимоги та доказів обсягу переданих за договором факторингу прав, є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та не впливають на правильність висновків суду першої інстанції. 
Водночас доводи апеляційної скарги щодо безпідставності нарахування штрафних санкцій є обґрунтованими з огляду на таке.
Як вбачається з умов кредитного договору, зокрема пункту 6.4 та підпунктів 6.4.1, 6.4.2, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань передбачено обов`язок сплатити штраф у розмірі 1200 грн на 4-й день прострочення та 88 грн, починаючи з 5-го дня, за кожен день невиконання зобов`язання (а.с.19–20).
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» від 15.03.2022 № 2120-IX, серед іншого, внесено зміни до розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України та доповнено його пунктом 18 наступного змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».
Здійснюючи тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, Верховний Суд в постанові від 12.06.2024 у справі №910/10901/23 дійшов висновку, що у період існування особливих правових наслідків - протягом дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, до позичальника застосовуються особливі наслідки - звільнення від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від сплати неустойки (штрафу, пені) за прострочення повернення коштів. Аналогічна позиція Верховного Суду викладена в постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №706/68/23.
Оскільки прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором мало місце у період дії воєнного стану, нарахування пені за вказаний період суперечить вимогам закону.
За таких обставин нарахована позивачем пеня у розмірі 4 000,00 грн не підлягає стягненню
З урахуванням того, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором не виконала, позов підлягає частковому задоволенню, а саме: стягненню з відповідачки на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 8 000,00 грн та процентів за користування кредитними коштами у розмірі 22 935,00 грн, без урахування штрафних санкцій. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права. 
За таких обставин, враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подання позову ТОВ «Свеа Фінанс» сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. Оскільки позовні вимоги задоволено на 65,65 %, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 590,30 грн.
За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 4 542 грн. З урахуванням того, що апеляційну скаргу задоволено на 34,35 %, з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 560,17 грн. 
З урахуванням положень частини шостої статті 19, частини третьої статті 389 ЦПК України дана справа є малозначною, у зв`язку з чим постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.2 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. При цьому дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі №1519/2-5034/11 (провадження №61-175сво21)).
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 15 квітня 2026 року, є дата складення повного судового рішення 17 квітня 2026 року.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Заочне рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнути із  ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Свеа Фінанс" заборгованість за договором №1640767 про надання споживчого кредиту від 20 липня 2024 року у розмірі 30 935 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 8000 грн, заборгованість за процентами – 22 935 грн.
В решті позову відмовити.
Стягнути із  ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Свеа Фінанс" судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 590,30 грн. 
Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю "Свеа Фінанс" на користь  ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 560,17 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 
Повний текст постанови складено 17 квітня 2026 року.

Головуючий 

Судді: