БІЛОГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД  ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ вул. Шевченка, 42, смт Білогір`я, Шепетівський район, Хмельницька область, 30200 тел./факс (03841) 2-14-44, тел. 2-03-97, е-mail: inbox@bg.km.court.gov.ua, web:https://bg.km.court.gov.ua/sud2201/, код ЄДРПОУ 02886947	

Справа № 669/735/24
Провадження № 2/669/4/26 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 квітня 2026 року смт.Білогір`я

Білогірський районний суд Хмельницької області
в складі: головуючого судді Вишневського В.О.,
за участю секретаря судового засідання Юрчук А.В.,
позивачки ОСОБА_1 , 
представник позивачки – адвоката Кучерука Т.М.,
представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Чернова В.В.,
представника відповідачки ОСОБА_3 – адвоката Плакси В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в с-щі Білогір`я в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – Товариство з обмеженою відповідальністю «Велішан» про визнання правочинів недійсними (фіктивними) та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

12 серпня 2024 року представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Кучерук Т.М. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив визнати вчинений 23 березня 2019 року правочин (розписку), згідно якого ОСОБА_1 отримала у ОСОБА_4 400000 грн та правочин (розписку), вчинений 28 березня 2019 року, згідно якого ОСОБА_1 отримала у останньої 68697 грн недійсними.
Окрім того, позивачка просила стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 50000 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що 02 листопада 2015 року директор ТОВ «Велішан» Гомович О.П. (після шлюбу – ОСОБА_5 ) видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_1 представляти інтереси товариства та виконувати дії, пов`язані з його господарською діяльністю. У період з 17 листопада 2015 року по 29 березня 2019 року ОСОБА_1 , працюючи менеджером товариства, здійснювала виплату орендної плати, оплату за фактичне користування земельними ділянками та виплату заробітної плати працівникам.
Як зазначено позивачкою, 23 березня 2019 року та 28 березня 2019 року директором ОСОБА_3 передано ОСОБА_1 грошові кошти у сумі відповідно 400000 грн та 68697 грн для здійснення зазначених виплат, що оформлено розписками; при цьому кошти використано за цільовим призначенням, що підтверджується відомостями та показаннями свідків. Вказується, що діяльність товариства частково здійснювалась без належного документального оформлення, зокрема щодо користування земельними ділянками.
Надалі, 17 вересня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги на суму 468697 грн, після чого останній звернувся до суду з позовом про стягнення коштів як безпідставно набутих, посилаючись на розписки як підтвердження боргу. Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 23 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено з підстав недоведеності безпідставного набуття коштів; постановою Хмельницького апеляційного суду від 28 березня 2024 року рішення змінено в частині мотивів.
Позивачка наголошує, що розписки не містять умов щодо повернення коштів та лише фіксують факт їх отримання для здійснення господарських витрат (виплата заробітної плати, орендна плата, ремонт техніки), а відтак не підтверджують укладення договору позики. Допитані свідки підтвердили, що ОСОБА_1 здійснювала відповідні виплати від імені товариства; згідно з відомостями, у період з 24 березня 2019 року по 10 квітня 2019 року нею виплачено кошти за призначенням на суму понад 475000 грн. Також встановлено відсутність будь-якого особистого збагачення з її боку чи набуття майна.
Верховний Суд у постанові від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником грошових коштів у борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімумум доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Оскільки письмового договору позики на виконання ч. 1 ст. 1047 ЦК України між сторонами укладено не було, що підтверджує фіктивність складених розписок від 23 березня 2019 року та від 28 березня 2019 року.
З урахуванням викладеного, позивач вважає що правові наслідки за даними правочинами не можуть наступити, а тому можуть бути визнані фіктивними, оскільки сторони заздалегідь знали, що вони не будуть виконані, так як кошти передбачались для цілей пов`язаних із господарською діяльністю ТОВ «Велішан», а не для особистих цілей ОСОБА_1 чи її близьких.
Додатково зазначає про завдання моральної шкоди у зв`язку з безпідставним пред`явленням вимог та необхідністю захисту своїх прав у суді.
Під час підготовчого провадження 14 жовтня 2028 року представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Чернов В.В. подав відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти її задоволення, посилаючись на невідповідність позову вимогам п. п. 4, 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, оскільки у ньому не наведено змісту позовних вимог та обставин їх обґрунтування щодо відповідача ОСОБА_2 .
Зазначив, що 17 вересня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги, за яким останній набув право вимоги до ОСОБА_1 у розмірі 468697 грн на підставі розписок від 23 березня 2019 року та 28 березня 2019 року. Про укладення договору боржника повідомлено листом того ж дня, при цьому заперечень щодо відступлення права вимоги чи оспорення його чинності ОСОБА_1 не заявляла, що встановлено матеріалами справи № 675/907/22.
Вказує, що у даній справі позивачка також не оспорює чинність зазначеного договору, а ОСОБА_2 не є стороною складання спірних розписок та не брав участі у їх оформленні, відомості про їх обставини отримав зі слів ОСОБА_3 . Відтак, звернення ним до суду було зумовлене реалізацією права на захист як нового кредитора за чинним договором.
Разом із тим, позовна заява не містить конкретних вимог до ОСОБА_2 , обґрунтування таких вимог та відповідних доказів, що свідчить про формальне його залучення як відповідача.
З огляду на викладене, відповідач вважає, що позивачка безпідставно залучила його до участі у справі та штучно об`єднала позовні вимоги з метою зміни підсудності справи.
19 листопада 2024 року представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Плакса В.А. подав відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , у якому проти позову заперечив, вказавши на його безпідставність та недоведеність належними і допустимими доказами.
Зазначив, що ТОВ «Велішан» не видавало довіреностей, якими б ОСОБА_1 було уповноважено здійснювати фінансові розрахунки, а надана копія довіреності від 02 листопада 2015 року таких повноважень не підтверджує, що також встановлено рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 23 червня 2023 року у справі № 675/907/22, яке набрало законної сили та не оскаржувалось. Копія трудової книжки не підтверджує наявності у позивача відповідних повноважень, а посадові інструкції не надано.
Вказує на відсутність доказів того, що передача коштів 23 березня 2019 року та 28 березня 2019 року здійснювалась саме з метою виплат від імені товариства, а також на нелогічність передачі значних сум коштів особі, з якою невдовзі припиняються трудові відносини. При цьому зазначив, що за час перебування ОСОБА_3 на посаді директора заборгованість із виплати заробітної чи орендної плати відсутня, що підтверджується відсутністю звернень до суду та заходів реагування контролюючих органів.
Твердження позивача про «нелегальну діяльність» та «чорну бухгалтерію» відповідач вважає безпідставними та такими, що не підтверджені доказами, як і посилання на «злочинний умисел» при укладенні договору відступлення права вимоги від 17 вересня 2021 року, що за відсутності обвинувального вироку є необґрунтованими.
Також зазначено, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2018 року, яке набрало законної сили 08 лютого 2019 року, скасовано постанову про накладення штрафу за порушення трудового законодавства, що спростовує доводи позивача щодо використання незадекларованої праці. Доводи щодо працевлаштування окремих осіб, зокрема ОСОБА_6 , не відповідають дійсності та спростовуються письмовими поясненнями, наявними у відповідача.
Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у справі № 675/907/22, не підлягають доказуванню у даній справі. При цьому у межах зазначеної справи ОСОБА_1 не заперечувала факт отримання коштів та не заявляла про фіктивність розписок, у зв`язку з чим її теперішні доводи є суперечливими.
Додатково вказав, що обробіток земельних ділянок здійснювався іншими суб`єктами господарювання на підставі відповідних договорів, що свідчить про відсутність потреби у залученні позивача до виконання таких робіт.
З огляду на викладене, відповідач просить відмовити у задоволенні позову повністю.
Ухвалою Білогірського районного суду Хмельницької області від 19 вересня 2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Білогірського районного суду Хмельницької області від 17 грудня 2024 року закрито підготовче провадження по даній страві та призначено справу до судового розгляду.
28 лютого 2025 року представником відповідачки ОСОБА_3 – адвокатом Плаксою В.А. під час судового розгляду справи було подано клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження, залучення до участі в цивільній справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Велішан» (далі по тексту - ТОВ «Велішан»), як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача та зобов`язати ТОВ «Велішан» надати відповіді на питання, які зазначені в даному клопотанні.
Ухвалою Білогірського районного суду Хмельницької області від 27 березня 2025 року суд повернувся до стадії підготовчого засідання та залучив до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Велішан».
Ухвалою Білогірського районного суду Хмельницької області від 10 липня 2025 року закрито підготовче провадження по даній страві та призначено справу до судового розгляду.
Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат – Кучерук Т.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав зазначених в позовній заяві та просили їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Чернов В.В. в судовому засіданні проти позову заперечив, з підстав зазначених у відзиві.
Відповідач ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, проте її представник - адвокат Плакса В.А. в судовому засіданні проти позову заперечив, з підстав зазначених у відзиві.
Третя особа ТОВ «Велішан» в судове засідання не з`явилася, про дату час і та місце слухання справи повідомлена належним чином, пояснень щодо позову або відзиву не надала.
Суд, з`ясувавши позицію учасників справи та їх представників, дослідивши письмові матеріали приходить до наступного висновку.
Cудом встановлено, що 23 березня 2019 року та 28 березня 2019 року ОСОБА_1 написано розписки, зі змісту яких вбачається, що вона отримала від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 400000 грн та 68697 грн.
Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 18 лютого 2021 року, ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище на « ОСОБА_5 ».
17 вересня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно якого ОСОБА_3 передає ОСОБА_2 оригінали письмових розписок ОСОБА_1 від 23 березня 2019 року та 28 березня 2019 року про отримання від ОСОБА_8 грошових коштів в сумі 400000 грн та 68697 грн, а також всі інші документи, які засвідчують права, що передаються за цим Договором, в тому числі інформацію, яка є важливою для їх здійснення за Основним договором.
Відповідно до рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 23 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову на стороні відповідача ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, інфляційних втрат та відсотків за користування ними відмовлено. 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 28 березня 2024 року, рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 23 червня 2023 року змінено, викладено мотивувальну частину в редакції даної постанови.
Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 з 17 листопада 2015 року по 29 березня 2019 року працювала на посаді менеджера у ТОВ «Велішан».
Згідно довіреності ТОВ «Велішан» від 02 листопада 2015 року, виданої директором ОСОБА_4 , уповноважено ОСОБА_1 представляти інтереси довірителя з усіх питань, стосовно господарської діяльності підприємства.
З долучених позивачем відомостей а.с. 40-58, вбачається, що ОСОБА_1 період з 24 березня 2019 року по 10 квітня 2019 року виплачувалися кошти по заробітній платі, ремонту комбайна, орендну плату за використання земельних ділянок (городів) на загальну суму 475073 грн. 
Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За правилами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що правовідносини, які виникли між сторонами з приводу надання коштів в сумі 400000 грн та 68697 грн по розписках можуть вважатися договором позики в розумінні ст. 1046 ЦК України.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Частиною першою ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
При цьому позивач вважає, що оскільки письмового договору позики на виконання ч. 1 ст. 1047 ЦК України між сторонами укладено не було, це підтверджує фіктивність складених розписок від 23 березня 2019 року та від 28 березня 2019 року, отже правові наслідки за даними правочинами не можуть наступити, а тому можуть бути визнані фіктивними, оскільки сторони заздалегідь знали, що вони не будуть виконані, так як кошти передбачались для цілей пов`язаних із господарською діяльністю ТОВ «Велішан», а не для особистих цілей ОСОБА_1 чи її близьких.
З даного приводу суд зазначає, що відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Верховний Суд в постанові від 31 березня 2021 року у справі №201/2832/19 зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу у всіх сторін правочину. При цьому, необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони , вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Більше того, ознака вчинення фіктивного правочину лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочин. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша – намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
Проте, як було встановлено в ході розгляду справи № 675/907/22, зокрема Хмельницьким апеляційним судом, і це також підтверджує сама позивачка, кошти, які вона отримала по розписках, були спрямовані нею для виплат пов`язаних з господарською діяльністю товариства, таких як заробітна плата, ремонт комбайна, орендна плата за використання земельних ділянок (городів). Дані обставини, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
Таким чином, суд не погоджується з твердженнями позивача та її представника, що мав місце фіктивний правочин, адже встановлені в даній справі фактичні обставини підтверджують, що у взаємовідносинах сторін, з приводу отримання коштів по розписках, відсутні взагалі будь-які ознаки, властиві для фіктивного правочину.
Позивач не довела, а суд не встановив наявність умислу з певним спрямуванням волі у неї та відповідача ОСОБА_3 на вчинення фіктивного правочину.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Відсутність порушеного права, чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам, визначеним законодавством є підставою для відмови у позові.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку.
На підставі викладеного, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання вчинених правочинів (розписок) недійсними. Позаяк вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною, вона теж не підлягає до задоволення.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати слід покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 16, 234 ЦК України, ст. ст. 12, 18, 141, 263, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача – Товариство з обмеженою відповідальністю «Велішан» про визнання правочинів недійсними (фіктивними) та стягнення моральної шкоди –відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Хмельницького апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

позивачка – ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ), зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 ), зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ;

відповідачка – ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_5 ), зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ;

третя особа – Товариство з обмеженою відповідальністю «Велішан» (ЄДРПОУ: 33698101), місцезнаходження: провул. Сімферопольський, будинок 6, оф. 202-Д, м. Харків, Харківська область.

Суддя Василь ВИШНЕВСЬКИЙ