ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року	Львів	Справа № 260/8035/24 пров. № А/857/17435/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
судді-доповідача: Судової-Хомюк Н.М.,
суддів: Глушка І.В., Затолочного В.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Фермерського господарства «Продукти Карпат» на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року у справі № 260/8035/24 за адміністративним позовом Фермерського господарства «Продукти Карпат» до Тячівської міської ради Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Колективне сільськогосподарське підприємство «Руськополівське» про визнання протиправним та скасування рішення,
суддя у І інстанції – Маєцька Н.Д.,
час ухвалення рішення - не зазначено, 
місце ухвалення рішення - м. Ужгород, 
дата складення повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

Фермерське господарство «Продукти Карпат» (далі – ФГ, позивач) звернулося до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Тячівської міської ради Закарпатської області (далі - відповідач), в якій просить: 
1) Визнати протиправним та скасувати Рішення двадцять сьомої (позачергової) сесії восьмого скликання Тячівської міської ради Закарпатської області «Про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою для оформлення права оренди земельної ділянки ФГ «Продукти Карпат» від 06.06.2024 року № 2497; 
2) Зобов`язати Тячівську міську раду надати Фермерському господарству «Продукти Карпат» (код ЄДРПОУ 40941028) дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для оформлення права оренди земельною ділянкою, орієнтовною площею 242 га на черговій сесії Тячівської міської ради Закарпатської області.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням 27 (позачергової) сесії 8 скликання від 06.06.2024 року № 2497 Тячівська міська рада Закарпатської області відмовила позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою для оформлення права оренди земельної ділянки. Позивач вважає спірне рішення від 06.06.2024 року № 2497 таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує його права, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року у задоволенні позовної заяви відмовлено.
Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що ним надано письмове звернення до землекористувача – КСП «Руськополівське» від 04.03.2021 року, план-схему наміченої для відводу в оренду земельної ділянки, схему розташування земельної ділянки в межах Державного акту на право постійного користування землею колективного сільсько-господарського підприємства, тобто виконано вимоги, передбачені ст.123 ЗК України і вважає, що даний перелік документів є достатнім для прийняття позитивного рішення.
У відповідь на подану апеляційну скаргу відповідач подав відзив, в якому заперечує проти вимог скарги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, просить відмовити у задоволенні вимог апелянта, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження згідно положень статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Частиною 1 статті 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 липня 2021 року позивач звернувся до Тячівської міської ради зі зверненням, в якому, у зв`язку з набуттям права власності на 28/100 частини майнового комплексу просив припинити КСП «Руськополівське» право постійного користування земельною ділянкою площею 1487,9 га, яка перебувала в користуванні радгосп-заводу «Руськополівський» на підставі державного акта на право постійного користування землею серії 011-ЗК № 00046 від 24 червня 1994 року в частині 242 га.
У вказаному зверненні позивач також просив надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою для оформлення права оренди земельної ділянки орієнтовною площею 242 га для ведення особистого селянського господарства, у зв`язку з набуттям права власності на 28/100 майнового комплексу КСП «Руськополівське» на території Тячівської ОТГ (Тячівської міської ради). До вказаного звернення позивачем було додано: копію звернення до КСП «Руськополівське» від 04.03.2021 року; план-схему наміченої для відведення в оренду земельної ділянки; схему розташування земельних ділянок в межах державного акту на постійне користування КСП «Руськополівське».
Листом від 04 серпня 2021 року № 05-26/1168 Тячівський міський голова повідомив позивача, що у Тячівської міської ради відсутні повноваження щодо припинення права користування КСП «Руськополівське», у зв`язку з набуттям ФГ «Продукти Карпат» власності на нерухоме майно у частині 28/100 майнового комплексу КСП «Руськополівське».
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 260/4065/21, визнано протиправною бездіяльність Тячівської міської ради Закарпатської області щодо не розгляду звернення Фермерського господарства «Продукти Карпат» від 28 липня 2021 року про припинення права постійного користування Колективного сільськогосподарського підприємства «Руськополівське» та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою на пленарному засіданні Тячівської міської ради Закарпатської області. Зобов`язано Тячівську міську раду Закарпатської області розглянути звернення Фермерського господарства «Продукти Карпат» від 28 липня 2021 року про припинення права постійного користування Колективного сільськогосподарського підприємства «Руськополівське» та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою на пленарному засіданні Тячівської міської ради Закарпатської області, з урахуванням висновків суду.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2022 року апеляційну скаргу Тячівської міської ради Закарпатської області залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Колективного сільськогосподарського підприємства «Руськополівське» задоволено частково. Змінено рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 260/4065/21, виключивши з мотивувальної частини покликання на договір купівлі - продажу 28/100 частини майнового комплексу від 24.05.2016. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
На виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 260/4065/21, Тячівською міською радою Закарпатської області прийнято рішення від 06.06.2024 року № 2497 «Про відмову в наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою для оформлення права оренди земельної ділянки ФГ «Продукти Карпат», згідно якого вирішено: 1) У зв`язку з відсутністю підстав, передбачених ст. 141 Земельного кодексу України, враховуючи, що заяви про добровільну відмову від землекористувача до власника земельної ділянки не надходило (ст. 142 ЗК України), відмовити в задоволенні вимог заявника про припинення права постійного користування КСП «Руськополівське», код ЄДРПОУ 00413883, адреса с. Руське Поле, вул. Головна, 171, Державний акт від 24.06 1994 року серії 011-ЗК № 00046; 2) Відмовити Фермерському господарству «Продукти Карпат» код ЄДРПОУ 40941028, 90540, юридична адреса с. Нересниця, вул. Л. Українки, 12, Тячівського району, Закарпатської області у задоволенні звернення від 28.07.2021 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою для оформлення права оренди земельною ділянкою, орієнтовною площею 242 га, в зв`язку з перебуванням вказаних земельних ділянок комунальної власності у постійному користуванні КСП «Руськополівське» на підставі Державного акту від 24.06.1994 року серії 011-ЗК № 00046, який, крім того, постановою Верховного Суду від 11.03.2020 року, справа № 907/475/17 визнано дійсним та виданим на підставі закону; 3) Відмовити Фермерському господарству «Продукти Карпат» код ЄДРПОУ 40941028, 90540, юридична адреса с. Нересниця, вул. Л. Українки, 12, Тячівського району, Закарпатської області у задоволенні звернення від 18.04.2024 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою для оформлення права оренди земельною ділянкою, площею 416,612 га, в зв`язку з перебуванням вказаних земельних ділянок у постійному користуванні КСП «Руськополівське» на підставі Державного акту від 24.06.1994 року серії 011-ЗК № 00046, який, крім того, постановою Верховного Суду від 11.03.2020 року, справа № 907/475/17 визнано дійсним та виданим на підставі закону.
Вважаючи дії суб`єкта владних повноважень протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення Тячівської міської ради «Про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою для оформлення права оренди земельної ділянки ФГ «Продукти Карпат» від 06.06.2024 року № 2497, є правомірним та обґрунтованим.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, у тому числі перелік повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин врегульовано Земельним кодексом України (далі – ЗК).
Відповідно до абзацу першого частини першої статті 116 ЗК громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Частиною другою статті 116 ЗК визначено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Згідно зі статтею 92 ЗК право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування визначений статтею 123 ЗК.
Так, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі:
надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;
формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) (частина перша статті 123 ЗК).
Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки (частина друга статті 123 ЗК).
У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).
Згідно з частиною третьою статті 123 ЗК відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, спірна земельна ділянка перебуває у постійному користуванні КСП «Руськополівське» на підставі Державного акту від 24.06.1994 року серії 011-ЗК № 00046, який, крім того, постановою Верховного Суду від 11.03.2020 року, справа № 907/475/17 визнано дійсним та виданим на підставі закону.
Отже, КСП, є постійним користувачем спірної земельної ділянки, і вказане право користування не є припиненим.
Відповідно до пункту 2 Розділ VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державний земельний кадастр», земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.
Відповідно до статті 126 ЗК право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон).
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 27 Закону, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі, державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року.
Статтею 125 ЗК визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Таким чином, вказані обставини у їх сукупності свідчать про те, що земельна ділянка, щодо якої було подано клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, не є вільною та перебуває у постійному користуванні КСП.
Частиною п`ятою статті 116 ЗК земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу №906/392/18 у постанові від 5 листопада 2019 року, зазначила, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом.
Така позиція відповідає висновку, викладеному в Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 вказав, що стаття 92 ЗК, якою регламентовано право постійного користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення осіб.
Тобто право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні.
Велика Палата Верховного Суду підтвердила правильність висновків попередніх судів та вказала, що держава повинна забезпечувати громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав на землю. Незаконними є дії органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації.
Велика Палата Верховного Суду визначила, що право постійного користування є безстроковим і може бути припинено лише з підстав, визначених ЗК. При вирішенні питань припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, дії суб`єкта владних повноважень повинні відповідати вимогам статей 140-149 ЗК.
Так, відповідно до статті 141 ЗК підставами припинення права користування земельною ділянкою є:
а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;
б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;
в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій, крім перетворення державних підприємств у випадках, визначених статтею 120-1 цього Кодексу;
г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;
ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;
д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;
е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;
є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини;
ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії;
з) припинення права користування надрами у разі закінчення встановленого спеціальним дозволом на користування надрами строку користування надрами (у разі передачі земельної ділянки державної, комунальної власності користувачу надр для здійснення діяльності з користування надрами);
и) невиконання акціонерним товариством, товариством з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, яке утворилося шляхом перетворення державного підприємства, вимог, визначених статтею 120-1 цього Кодексу.
Порядок вилучення земельних ділянок із постійного користування встановлено статтею 149 ЗК.
Так, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.
Вилучення земельних ділянок здійснюється за письмовою згодою землекористувачів, а в разі незгоди землекористувачів у судовому порядку, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини. Справжність підпису на документі, що підтверджує згоду землекористувача на вилучення земельної ділянки, засвідчується нотаріально.
Разом з тим, доказів припинення права користування спірною земельною КСП позивачем не надано.
В апеляційній скарзі позивач стверджує, що ним надано письмове звернення до землекористувача – КСП «Руськополівське» від 04.03.2021 року, план-схему наміченої для відводу в оренду земельної ділянки, схему розташування земельної ділянки в межах Державного акту на право постійного користування землею колективного сільсько-господарського підприємства, тобто виконано вимоги, передбачені ст.123 ЗК.
Однак, позивачем не враховано, що для припинення права постійного користування землею, в розумінні ст.ст.141, 142 ЗК, потрібна добровільна відмова від права користування земельною ділянкою землекористувача, а не письмове звернення до землекористувача з відповідними додатками. 
Крім того, твердження позивача про те, що добровільна згода потрібна лише в разі вилучення земельної ділянки є невірним, оскільки ст.141, 142 ЗК чітко вказує, що однією з підстав припинення права користування землею є добровільна відмова, не деталізуючи при цьому, чи це є стадія процесу, чи окрема процедура припинення права користування землею. 
З приводу доводів позивача про укладення договору купівлі-продажу 28/100 частини майнового комплексу з КСП «Руськополівське`від від 04.05.2016 року та переходу права на земельну ділянку відповідно до п. «е» ч.1 ст.141 ЗК, то на час укладення цивільно-правової угоди договірні сторони питання користування земельною ділянкою не вирішували.
Таким чином, оскільки право постійного користування третьої особи не було припинено у встановленому законом порядку, суб`єкт владних повноважень не мав правових підстав для надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо тієї ж ділянки іншій особі.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції обґрунтованого дійшов висновку про відсутність у відповідача підстав і повноважень для надання позивачу дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо спірної земельної ділянки.
Як убачається з апеляційної скарги, наведені в ній доводи щодо помилковості висновків суду у цій справі фактично зводяться до необхідності нової правової оцінки обставин у справі та дослідження наявних у матеріалах справи доказів. Водночас зазначеним доводам судом першої інстанції вже була надана належна правова оцінка.
Інших доводів на підтвердження правомірності своїх дій відповідач не навів, що не дає підстав вважати висновки суду першої інстанцій помилковими, а застосування ним норм матеріального та процесуального права - неправильним.
Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанцій правильно встановив обставини справи, не допустив неправильного застосуванням норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Продукти Карпат» залишити без задоволення.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року у справі № 260/8035/24 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	В. С. Затолочний