ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 квітня 2026 року м. Житомир справа № 240/11553/26
категорія 105000000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши в електронній формі у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Хмельницького міжрегіонального Управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, 

установив:
24 березня 2026 року ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати протиправною триваючу бездіяльність Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Хмельницького міжрегіонального Управління Міністерства юстиції України (далі – відповідач) щодо нескасування нарахування виконавчого збору та незняття арештів з його банківських рахунків за наявності офіційних заяв стягувача про повну відсутність заборгованості та зобов`язати відповідача усунути наслідки цієї бездіяльності шляхом скасування постанови від 27 січня 2026 року у виконавчому провадженні № 61551758 про стягнення виконавчого збору в сумі 31617,05 грн і зняття арешту з усіх його банківських рахунків.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що на момент винесення оскаржуваної постанови борг становив 0 грн, а тому база для нарахування збору відсутня. Також наголошує, що стягнення виконавцем виконавчого збору прямо суперечить закону та правовим висновкам Верховного Суду. Нескасування незаконного нарахування збору та незняття арештів є свідомою та триваючою протиправною бездіяльністю відповідача, оскільки про відсутність боргу такий був достовірно поінформований через низку заяв стягувача та скарг позивача до керівництва ВДВС, які були проігноровані. Крім того, арешт основної частини обігових коштів при нульовому боргу продовжує щодня завдавати невідворотної шкоди бізнесу.
Ухвалою суду від 08 квітня 2026 року задоволено заяву позивача про поновлення строку звернення до суду, позов прийнято до провадження, призначено до розгляду в судовому засіданні з наданням відповідачу строку для подання відзиву на позов та відмовлено в задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, ОСОБА_2 .
14 квітня 2026 року відповідач надав відзив на позов, у якому просить в його задоволенні відмовити. Зазначає, що 27 січня 2026 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року (далі – Закон України № 1404-VIII) у зв`язку з надходженням до відділу письмової заяви стягувана про повернення виконавчого документа. Тому, керуючись частиною 1 статті 40 Закону України № 1404-VIII, державним виконавцем арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знято, відомості про боржника виключено з Єдиного реєстру боржників та скасовано інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення суду. Повідомляє, що вказаний в постанові про повернення виконавчого документа від 27 січня 2026 року абзац «Залишок нестягненої суми за виконавчим документом 0 гривня (UAH); сума стягнутого виконавчого збору/сума стягненої винагороди приватного виконавця 0 гривня (UAH).» підтверджує, що в рамках виконавчого провадження №61551758 залишок заборгованості 0,00 грн у зв`язку з тим, що стягувач у своїй заяві повідомила про відсутність в повному обсязі заборгованості зі сплати аліментів, а сума стягнутого виконавчого збору дорівнює 0,00 грн, оскільки в рамках вказаного провадження боржником виконавчий збір не сплачено. У зв`язку із тим, що державним виконавцем у виконавчому провадженні №61551758 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану від 27 січня 2026 року на підставі письмової заяви такої та керуючись пунктом 1 частини 1 статті 37 Закону України № 1404-VIII, а виконавчий збір у межах названого виконавчого провадження не стягувався, відповідно до приписів частини 3 статті 40 Закону України №1404-VIII державним виконавцем було винесено постанову про стягнення виконавчого збору. Наведене, на переконання відповідача, спростовує твердження позивача про наявність підстав для скасування такої постанови. 27 січня 2026 року державним виконавцем відповідно до частини 5 статті 26 Закону України № 1404-VIII в рамках виконавчого провадження №80102317 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та направлено боржнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення №R067Q88985840, згідно якого боржник отримав постанову 03 лютого 2026 року. Відповідно до частини 2 статті 13 Закону України № 1404-VIII арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною 7 статті 26 цього Закону, тому 27 січня 2026 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, яку направлено банкам-учасникам обміну за допомогою електронного документообігу. 09 лютого 2026 року на адресу відділу надійшла заява боржника про визначення поточного рахунку для здійснення видаткових операцій. За результатами розгляду зазначеної заяви державним виконавцем винесено відповідну постанову, яку направлено до AT «Універсал Банк» засобами електронного документообігу. Відповідно до отриманого повідомлення, зазначену постанову банком виконано. 11 лютого 2026 року до відділу державної виконавчої служби надійшла заява від боржника з проханням надати реквізити для сплати наявних заборгованостей. Відповідно до встановленого порядку, державним виконавцем було опрацьовано отриману заяву, підготовлено необхідні реквізити для перерахування коштів та відскановані копії надіслано боржнику на електронну адресу, вказану у заяві. Також наголошує, що 12 лютого 2026 року надано відповіді на звернення позивача від 28, 29 січня 2026 року та від 04, 09 та 11 лютого 2026 року, яку направлено на електронну адресу позивача, вказану в названих зверненнях.
Суд установив, що у Богунському відділі державної виконавчої служби у місті Житомирі на виконанні перебувало виконавче провадження, яке зареєстровано в автоматизованій системі виконавчих проваджень за № 61551758, з примусового виконання виконавчого листа № 295/925/20 від 04 березня 2020 року, виданого Богунським районним судом м. Житомира про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 , на утримання дітей – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового?мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 23 січня 2020 року та до досягнення дітьми повноліття.
13 березня 2020 року відповідно статті 26 Закону України № 1404-VIII державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.
15 січня 2021 року державним виконавцем відповідно до частини 2 статті 71 Закону України № 1404-VIII в рамках виконавчого провадження №61551758 винесено постанову про накладення арешту на майно боржника та зареєстровано обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
16 січня 2021 року у зв`язку з тим, що у боржника була наявна заборгованість, державним виконавцем винесено постанови про тимчасові обмеження відповідно до частини 9 статті 71 Закону України № 1404-VIII.
28 вересня 2022 року державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на грошові кошти боржника в межах суми заборгованості, що становила 120547,28 грн. З метою належного та своєчасного виконання рішення, а також вжиття всіх передбачених законом заходів примусового виконання, державним виконавцем неодноразово виносилися та направлялися постанови про звернення стягнення на заробітну плату (доходи) боржника від 08 грудня 2020 року, від 12 вересня 2022 року та 23 травня 2024 року.
27 січня 2026 року у ВП №61551758 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України № 1404-VIII у зв`язку з надходженням до відділу письмової заяви стягувана про повернення виконавчого документа.
Окрім цього, 27 січня 2026 року у ВП №61551758 винесено постанову про стягнення виконавчого збору.
27 січня 2026 року державним виконавцем відповідно до частини 5 статті 26 Закону України № 1404-VIII винесено постанови про відкриття виконавчого провадження по стягненню виконавчого збору №80102317 та про накладення арешту на кошти боржника.
27 січня 2026 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання ідентифікаторів доступу до Автоматизованої системи виконавчого провадження по всіх виконавчих провадженнях, де він фігурує як боржник та інформації про те, які саме виконавчі провадження є активними.
Листом від 09 січня 2026 року відповідач надав запитувану інформацію.
Також 29 січня 2026 року позивач подав скаргу в порядку статті 74 Закону України № 1404-VIII на неправомірні дії державного виконавця та про скасування постанови, в якій просив скасувати постанову від 27 січня 2026 року про стягнення виконавчого збору та винести постанову про зняття арешту з його рахунків.
Листом від 12 лютого 2026 року позивачу повідомлено про відсутність правових підстав для задоволення його скарги, скасування постанови про стягнення виконавчого збору та винесення постанови про зняття арешту з його банківських рахунків.
Уважаючи бездіяльність щодо нескасування нарахування виконавчого збору та незняття арештів з банківських рахунків протиправною, ОСОБА_1 подав цей позов до суду.
Позивач до суду не прибув, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про здійснення розгляду справи за його відсутності.
У судовому засіданні представник відповідача просила у задоволенні позову відмовити, з огляду на відсутність протиправної бездіяльності та правомірність оскаржуваної постанови.
Відповідно до приписів статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України 14 квітня 2026 року суд дійшов висновку про наявність підстав для продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України № 1404-VIII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин.
У частині 1 статті 1 цього Закону визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України № 1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Згідно зі статтею 10 Закону України № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України № 1404-VІІІ, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частинами 1 та 5 статті 26 Закону України № 1404-VIII передбачено, що за заявою стягувача виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 27 Закону України № 1404-VIII виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Відповідно до частини 3 статті 40 Закону України № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини 1 статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною 9 статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Статтею 42 Закону України №1404-VІІІ визначено, що кошти виконавчого провадження складаються з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Відповідно до абзацу 11 пункту 8 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802 (далі – Інструкція №512/5) у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини 1 статті 37 Закону України № 1404-VIII, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною 9 статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини 1 статті 39 Закону України № 1404-VIII, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.
Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.
Аналіз наведених правових положень дає підстави для висновку, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. При цьому стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця.
Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 640/7697/21 та від 26 червня 2020 року у справі № 360/3324/19, від 11 серпня 2022 року у справі № 640/23271/21.
Доводи позивача про те, що виконавчий збір стягується лише за фактичного стягнення державним виконавцем коштів чи вчинення ним дій, які призвели до стягнення з боржника сум заборгованості, суд оцінює критично, оскільки відповідно до статті 27 Закону України № 1404-VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.
У контексті аналізу наведених доводів суд звертає увагу позивача на те, що частина 2 статті 27 Закону України № 1404-VIII щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, яка фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом діяла до 28 серпня 2018 року.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, у частині 2 статті 27 Закону України № 1404-VIII слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».
Отже, після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми, яка підлягає стягненню.
Додатково суд зауважує, що відкриття виконавчого провадження свідчить про те, що рішення суду в добровільному порядку про стягнення аліментів позивач не виконав. Натомість подана стягувачем заява про відсутність заборгованості та повернення виконавчого документа, свідчить про фактичне виконання рішення суду про стягнення аліментів, а не про добровільне його виконання.
Наведене, на переконання суду, свідчить про правомірність постанови про стягнення виконавчого збору.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі №480/3452/19 та від 11 жовтня 2023 року у справі №140/1126/23.
З огляду на те, що всі звернення позивача розглянуті відповідачем у порядку та строки, визначені законодавством, суд уважає, що протиправна бездіяльність також відсутня.
Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
У справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача.
Відповідач під час розгляду справи довів відсутність протиправної бездіяльності та правомірність оскаржуваної постанови.
З огляду на викладене, ураховуючи встановлені у справі обставини та положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини, відсутність інших доводів позивача на обґрунтування заявлених вимог, суд уважає їх недоведеними, а позов таким, що не підлягає задоволенню з наведених вище підстав.
Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 139, 205, 242-246, 250, 255, 272, 287, 292, 293 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 10 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис
15.04.26