УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №293/1759/24 Головуючий у 1-й інст. Буткевич М. І. 
Категорія 80 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М., 
суддів: Григорусь Н.Й., Павицької Т.М.,
за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №293/1759/24 за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Черняхів-Добробут» Черняхівської селищної ради, третя особа: Комунальне підприємство «Головине-Добробут» Черняхівської селищної ради, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, частини заробітної плати у вигляді премії та моральної шкоди
за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Черняхів-Добробут» Черняхівської селищної ради
на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 червня 2025 року, яке ухвалене під головуванням судді Буткевича М.І. в м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Черняхів-Добробут» Черняхівської селищної ради (далі – КП «Черняхів-Добробут» або підприємство). Просив: стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в розмірі 34 131,24 грн; визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у погодженні виплати йому премії за підсумками роботи за 2022 рік та 2-й квартал 2023 року; стягнути не нараховану та невиплачену частину заробітної плати у вигляді премій за підсумками роботи за 2022 рік та 2-й квартал 2023 року в сумі 56 448 грн, без урахування податків та зборів, із яких: 24 228 грн - премія за підсумками роботи за 2022 рік та 24 228 грн - премія за підсумками роботи за 2-й квартал 2023 року; стягнути моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. 
Позов обґрунтований тим, що із 2009 року працював на посаді директора Комунального підприємства «Черняхів-Добробут» Черняхівської селищної ради. Селищний голова Черняхівської селищної ради 16 жовтня 2024 року ухвалив розпорядження №179 про дострокове розірвання з ним ( ОСОБА_1 ) контракту та звільнення його із посади директора КП «Черняхів-Добробут». Відповідно до вказаного розпорядження 30 жовтня 2024 року його звільнено з посади директора КП «Черняхів-Добробут» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з реорганізацією Комунального підприємства «Черняхів-Добробут» Черняхівської селищної ради шляхом приєднання до Комунального підприємства «Головине-Добробут» Черняхівської селищної ради. Відповідно до відповіді на адвокатський запит від 26 листопада 2024 року №213, усі виплати підприємством проведені у повному обсязі. Із виписки з його карткового рахунку за період із 01 листопада по 26 листопада 2024 року вбачається, що 26 листопада 2024 року йому виплачений залишок заборгованості з заробітної плати в сумі 7 415,34 грн. Відповідач у день його звільнення не виплатив усі належні йому від підприємства грошові виплати, а тому на підставі ст.117 КЗпП України він має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У 2023 році він скерував звернення на адресу Черняхівської селищної ради щодо надання дозволу на преміювання його, як керівника підприємства, за підсумками роботи КП «Черняхів-Добробут» Черняхівської селищної ради за 2022 рік та 2-й квартал 2023 року, в чому йому було відмовлено. Оскільки він виконав у повному обсязі умови, зафіксовані у додатковій угоді до контракту, то невиплата КП «Черняхів-Добробут» частини заробітної плати у вигляді премії є необґрунтованою та свідчить про порушення умов договору. Спірний період невиплати премії охоплює 2022 рік та 2-й квартал 2023 року, а тому сума, яка підлягає до стягнення, становить 56 448 грн, що чітко передбачено умовами додаткової угоди. Заподіяння моральної шкоди полягає у триваючих стражданнях, які пов`язувалися із переживаннями через неможливість отримання у повному обсязі нарахованих внаслідок трудової діяльності доходів та використання їх на потреби сім`ї, пошуку інших фінансових джерел для задоволення базових життєвих потреб. Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення відповідачем його прав, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння йому моральної шкоди. При достроковому розірванні контракту йому не було запропоновано інших вакансій, що спричинило значний емоційний стрес, відчуття несправедливості та порушення його прав, як працівника, що може слугувати підставою для звернення до суду з вимогою компенсації завданої моральної шкоди.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 12 червня 2025 року позов задоволений частково. Стягнуто з КП «Черняхів-Добробут» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати заборгованості із заробітної плати, за період із 01 листопада по 26 листопада 2024 року в розмірі 34 155,42 грн, із утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Стягнуто з КП «Черняхів-Добробут» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з КП «Черняхів-Добробут» Черняхівської селищної ради на користь держави судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

Не погодившись частково із рішенням суду першої інстанції, відповідач КП «Черняхів-Добробут» подав апеляційну скаргу фактично в частині задоволених позовних вимог. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 
Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 34 155 грн, суд не врахував того, що працівника звільнено 30 жовтня 2024 року, але вже 26 листопада 2024 року, коли до виконання обов`язків приступив новий керівник підприємства, позивачу було виплачено 7 415,34 грн. Тобто, позивач, будучи 30 жовтня 2024 року керівником КП «Черняхів-Добробут» свідомо та навмисно сам собі не виплатив у день звільнення з посади, який є останнім робочим днем, залишок заробітної плати в розмірі 7 415,34 грн. Сума стягнутого судом середнього заробітку в розмірі 34 155 грн є неспівмірною з сумою самого боргу в розмірі 7 415,34 грн та зі строком невиплати у 26 календарних днів. Не кажучи вже і про те, що невиплата залишку зарплати була обумовлена виключно свідомою поведінкою самого позивача. Критерії оцінки розумності, справедливості та пропорційності сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Відповідно до пункту 6 частини першої ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої ст.13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Аналогічно, суд безпідставно стягнув на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн за не проведений самим же позивачем повний розрахунок при звільненні. Матеріали справи взагалі не містять жодних доказів щодо спричинення позивачу моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
При цьому посилається на те, що доводи відповідача про те, що позивач свідомо та навмисно не виплатив сам собі залишок заробітної плати не відповідають дійсності, оскільки обов`язок здійснити повний розрахунок при звільненні позивача був покладений на Голову комісії з реорганізації Комунального підприємства «Черняхів-Добробут». Стягнута судом першої інстанції сума середнього заробітку в розмірі 34 115 грн є абсолютно співмірною із сумую заборгованості. Судом першої інстанції всебічно і повно з`ясовано обставини щодо затримки розрахунку при його звільненні та прийнято рішення відповідно до чинного законодавства про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заборгованості з заробітної плати позивачу. Підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Компенсація завданої моральної шкоди має самостійне юридичне значення. Адекватне відшкодування шкоди, зокрема моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішенні порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. 

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 29 січня 2026 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Головине-Добробут» Черняхівської селищної ради (а.с.161).

У судовому засіданні представник відповідача Слівінський А.О. апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити, - рішення в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Остапенко С.О. апеляційну скаргу не визнали та просять у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. 

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскарженій частині, тобто в частині середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та грошових коштів у відшкодування моральної шкоди, відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та апеляційним судом установлено, що розпорядженням селищного голови від 16 жовтня 2024 року №179 достроково розірваний контракт із директором Комунального підприємства «Черняхів-Добробут» Черняхівської селищної ради ОСОБА_1 та останнього у випадку його тимчасової непрацездатності звільнено з дати, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з реорганізацією Комунального підприємства «Черняхів-Добробут» Черняхівської селищної ради шляхом приєднання до Комунального підприємства «Головине-Добробут» Черняхівської селищної ради і скороченням чисельності та штату працівників КП «Черняхів-Добробут» Черняхівської селищної ради та філії «Черняхівський селищний ринок» КП «Черняхів-Добробут» Черняхівської селищної ради (а.с.13-15).

ОСОБА_1 був тимчасово непрацездатним із 15 жовтня по 29 жовтня 2024 року (а.с.17).

Відповідно до запису в трудовій книжці ОСОБА_1 звільнений з посади директора Комунального підприємства «Черняхів-Добробут» Черняхівської селищної ради 30 жовтня 2024 (а.с.12).

Довідкою про рух коштів по картковому рахунку підтверджено, що всі суми, які належали ОСОБА_1 від підприємства виплачені позивачу трьома платежами, а саме: 01 листопада 2024 року виплачено 120 000 грн, 22 листопада 2024 року - 42 531,95 грн та 26 листопада 2024 року - 7 415,34 грн (а.с.88). Тобто, повний розрахунок із позивачем проведений не у день його звільнення, але здійснений до його звернення до суду із цим позовом.

Відповідно до частини першої ст.94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у ст.1 Закону України «Про оплату праці».

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати: - основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до речень першого та другого ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 

За ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більше як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (на далі «Порядок») (в редакції, чинній станом на день звільнення позивача).

Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з абзацом першим п.8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як уже зазначалося вище, 26 листопада 2024 року відповідач у повному обсязі провів із позивачем розрахунок. Сторони не оспорюють тих обставин, що період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні розпочався із 31 жовтня 2024 року (наступний день після дня звільнення) та закінчився 25 листопада 2024 року (день, що передував 26 листопада 2024 року – дню одержання позивачем на його рахунок коштів у сумі 7 415,34 грн), що складає 18 робочих днів.

Розрахунок середньоденної заробітної плати виглядає наступним чином: заробітна плата за серпень 2024 року – 28 224 грн; заробітна плата за вересень 2024 року – 28 224 грн; фактично відпрацьовані робочі дні за вказані місяці – 43. Отже, середньоденна заробітна плата становить 1 312,74 грн (28 224*2)/(43). У свою чергу, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 23 629,32 грн (1 312,74*18). 

За положеннями частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, при розгляді цього спору суд апеляційної інстанції враховує правову позицію, яка висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 08 жовтня 2025 року в справі №489/6074/23, відповідно до якої частина перша ст.117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців». Зі змісту наведеної норми вбачається, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу. Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення. Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин. Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до ст.117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що загальний період прострочення розрахунку при звільненні тривав 18 календарних днів, у якій роботодавець заборгованість сплачував частинами. Суттєва сума заборгованості у розмірі 120 000 грн, яка порівняно з загальною сумою заборгованості є значною, була виплачена позивачу вже через один день після його звільнення. Крім того, на день звернення позивача із цим позовом до суду суми, що належали йому від підприємства на день звільнення, вже були виплачені у повному обсязі. Приймаючи до уваги період прострочення проведення розрахунку при звільненні, вжиття відповідачем у цей період постійних заходів щодо виплати належних працівникові при звільненні сум, відсутність заборгованості на день звернення позивача із цим позовом до суду, колегія суддів, виходячи також із принципів розумності, справедливості та пропорційності вважає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню до 10 000 грн, що є достатньою компенсацію майнових втрат працівника за цей період.

Сама по собі обставина не внесення наразі змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо керівника КП «Черняхів-Добробут» Черняхівської селищної ради беззаперечно ще не доводить того, що позивач дійсно мав можливість провести розрахунок із собою, як керівником, у день свого звільнення шляхом видачі платіжного доручення банку.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

За таких обставин, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підтверджений факт порушення законних прав позивача, яке полягало у затримці повного розрахунку при його звільненні, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів апеляційної інстанції, виходячи із засад розумності та справедливості, враховуючи, що позивач погодився із підставою звільнення, яку в судовому порядку не оскаржив, а також - тривалість періоду здійснення повного із позивачем розрахунку при звільненні, яка не перевищила 18 робочих днів, постійне вживання відповідачем активних дії для проведення розрахунку та погашення заборгованості, як наслідок, відсутність заборгованості з повного розрахунку при звільненні на день звернення позивача до суду, часткове задоволення позову, суму у відшкодування моральної шкоди слід зменшити до 1 000 грн, що буде відповідною і достатньою грошовою компенсацією за спричинену відповідачем позивачу моральну шкоду. Відшкодування моральної шкоди не має бути надмірним збагаченням.

Підсумовуючи викладене вище, відповідно до положень ст.376 ЦПК України, апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, зменшуючи суму середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 34 155,42 грн до 10 000 грн, а також зменшуючи суму у відшкодування моральної шкоди з 10 000 грн до 1 000 грн, які були присуджені судом першої інстанції.

Апеляційний суд не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині премії за підсумками роботи за 2022 рік та 2-й квартал 2023 року, оскільки у цій частині рішення суду першої інстанції фактично в апеляційному порядку не оскаржується.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята ст.141 ЦПК України).

Згідно з ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов задоволений на 25%, а тому з КП «Черняхів-Добробут» на користь держави належить стягнути 605,60 грн судового збору.

За подання апеляційної скарги Комунальне підприємство «Черняхів-Добробут» заплатило судовий збір у сумі 2 906,88 грн, апеляційна скарга задоволена на 75%, а тому на користь відповідача з позивача підлягає стягненню 2 180,16 грн судового збору за подання апеляційної скарги (2 906,88 грн* 75%).

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Черняхів-Добробут» Черняхівської селищної ради задовольнити частково.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 червня 2025 року змінити, зменшивши суму середнього заробітку з 34 155,42 грн до 10 000 грн, а суму у відшкодування моральної шкоди з 10 000 грн до 1 000 грн.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 червня 2025 року в частині стягнення з Комунального підприємства «Черняхів-Добробут» Черняхівської селищної ради на користь держави судового збору змінити, зменшити судовий збір із 2 422 грн 40 коп. до 605 грн 60 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Черняхів-Добробут» Черняхівської селищної ради 2 180 грн 16 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча  Судді: