П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2026 року м. Київ

Справа № 753/21315/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4021/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Соколової В.В.
суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва, постановлену під головуванням судді Сирбул О.Ф. 10 жовтня 2025 року у м. Київ, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В

У жовтні 2025 року ОСОБА_2 звернувся у суд із вищевказаним позовом у якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у сумі 3 373 922,69 грн, з яких сума основної заборгованості - 3 298 288 грн, сума трьох відсотків річних - 75 634,69 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10 жовтня 2025 року справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - передано на розгляд до Броварського міськрайонного суду Київської області. 
Ухвала суду мотивована тим, що спір підлягає розгляду за правилами виключної підсудності, на підставі ч. 1 ст. 30 ЦПК України, за місцем знаходження майна.

Не погодилася із ухвалою суду відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій вказала на порушення судом норм процесуального права, а тому просить ухвалу суду скасувати та направити справу до Дарницького районного суду м. Києва для продовження розгляду.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач вказує, що предметом поданого позову є стягнення заборгованості за договором позики, тобто спір виник з договірних відносин щодо повернення грошових коштів й підлягає розгляду за правилами ч. 1 ст. 27 ЦПК України.
Вказує, що спір не стосується визнання права власності на житловий будинок, його поділу, встановлення порядку користування ним, звернення на нього як предмет іпотеки чи будь-яких інших прав щодо цього нерухомого майна. У зв`язку з чим вважає, що районний суд помилково застосував до даних правовідносин правила виключної підсудності.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, щодо передачі справи на розгляд іншого суду, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Як передбачено ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся у суд із позовом про стягнення заборгованості за договором позики від 26 вересня 2017 року.

Згідно ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (ч. 1 ст. 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: "Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру".
Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається "належний суд", тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.
У статті 2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За загальним правилом визначеним ч. 1 ст. 27 ЦПК позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місце знаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 30 ЦПК, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місце знаходженням майна або основної його частини.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18, правила ст. 30 ЦПК України про виключну підсудність застосовуються до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися, як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Передаючи дану справу на розгляд до Броварського міськрайонного суду Київської області, суд першої інстанції вказав, що оскільки грошові кошти надані у позику для їх використання в інтересах сім`ї позичальника, а саме - для оплати вартості будівництва житлового будинку у с. Рожни Броварського р-ну Київської області, тому спір стосується нерухомого майна й має розглядатися за правилами виключної підсудності.

Однак, колегія судів апеляційного суду не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, оскільки при постановленні ухвали було неправильно та не в повному обсязі встановлено обставини, які мають значення для справи, неправильно визначено правовідносини, які регулюються, що призвело до неправильного застосування норм процесуального права.
Так, і змісту позовної заяви вбачається, що заявлені вимоги про стягнення заборгованості і не пов`язані із вирішенням спору щодо правового статусу саме нерухомого майна, чи будь-яких прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.
Вимога про стягнення заборгованості за договором позики є вимогою майнового характеру, яка виникає з зобов`язальних правовідносин, а не речових.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для передачі справи ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості на розгляд до Броварського міськрайонного суду Київської області, пославшись на ч. 1 ст. 30 ЦПК України.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

На підставі вищевикладеного, враховуючи, що висновок суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншого суду зроблений з неправильним застосуванням норм процесуального права, апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 10 жовтня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 10 жовтня 2025 року - скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач В.В. Соколова 
Судді О.В. Желепа

Н.В. Поліщук