Справа №: 398/7026/25	

провадження №: 2/398/878/26
РІШЕННЯ
Іменем України 

"26" березня 2026 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі: головуючого судді Орловського В.В., за участю секретаря судового засідання Харіної Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Олександрії в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, представник відповідача Білий Олександр Петрович, про усунення перешкод у здійсненні права власності,

встановив:

Стислий виклад позицій сторін.
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, у якому просить усунути перешкоди у здійсненні ним повноважень власника шляхом зняття арешту нерухомого майна, накладеного постановою про накладення арешту, 7835, 11.05.2012, ВДВС Сімферопольского РУЮ, ст. держ. вик. Чусов С.В., об`єктом обтяження якого є невизначене майно, все нерухоме майно гр. ОСОБА_1 , реєстраційний номер обтяження 12513502, реєстратор Кримська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, 95000, AP Крим, м. Сімферополь, вул. Карла Маркса/вул. Желябова, $28/10. Судові витрати просить залишити по фактичному їх понесенню.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 під час спроби продажу належної йому на праві власності квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 від приватного нотаріуса, в усній формі, довідався про те, що на зазначену квартиру накладено арешт. 15.08.2025 року позивач звернувся до ЦНАПу Олександрійської міської ради, де отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої довідався про те, що 18.05.2012 року було зареєстровано арешт нерухомого майна, об`єктом обтяження якого є невизначене майно, все нерухоме майно гр. ОСОБА_1 , реєстраційний номер обтяження 12513502, реєстратор Кримська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, 95000, АР Крим, м. Сімферополь, вул. Карла Маркса/вул. Желябова, 28/10. Підстава обтяження постанова про накладення арешту, 7835, 11.05.2012, ВДВС Сімферопольского РУЮ, ст. держ. вик. ОСОБА_2 . З метою з`ясування всіх обставин, Позивач звернувся до загальнодоступного інформаційного ресурсу офіційного сайту Міністерства юстиції України, з якого довідався, що у зв`язку з збройною агресією рф проти України та окупацією території Криму, діяльність ВДВС Сімферопольского РУЮ припинена, а питаннями примусового виконання рішень у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі нині займається відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області, в Автономній республіці Крим та місті Севастополі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 15.08.2025 року Позивач звернувся до Відповідача з письмовою заявою, у якій просив повідомити про наявність у Відповідача виконавчого провадження відносно нього, на виконання якого саме виконавчого документу воно порушене та які виконавчі дії було проведено, а також, з проханням зняти арешт з майна позивача у випадку завершення виконавчого провадження або його закриття. 25.08.2025 року Позивачем отримано відповідь на його заяву, відповідно до якої, Відповідач повідомив, що він не є правонаступником органів ДВС АРК Крим та м. Севастополя. Також йому повідомили, що фактично матеріали виконавчого провадження, яке відкрито відносно Позивача, йому не передавалися, реєстратором обтяження № 12513502 є Кримська філія ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, у якому не міститься відповідна сканована копія постанови державного виконавця, на підставі якої внесено обтяження відносно Позивача. Також Відповідач повідомив про те, що згідно даних Автоматичної системи виконавчого провадження (АСВП), зареєстроване виконавче провадження відносно ОСОБА_1 у ВДВС Сімферопольського РУЮ не знайдено. Відповідно, неможливо ідентифікувати, в якому виконавчому провадженні та при виконанні яких виконавчих документів внесено відповідне обтяження. Позивач ніколи не проживав та не був зареєстрований на території Автономної республіки Крим. Існування арешту всього нерухомого майна Позивача, яке є дійсним на протязі вже багатьох років і про яке він довідався випадково, намагаючись реалізувати свої повноваження власника, становить порушення його права власності та вимагає негайного скасування. Відповідач повідомив Позивача, що він не може самостійно скасувати арешт, оскільки вичерпний перелік підстав для зняття арешту з майна на даний момент визначений частиною 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», якою не передбачено, що арешт може бути скасований виконавцем у даному випадку, тобто, за відсутності виконавчого провадження та відсутності виконавчого документу. Неможливість захисту порушеного права позивача в порядку розділу VII ЦПК України полягає у тому, що, відповідно до розділу VII ЦПК України, а саме, ст. 447 ЦПК України, судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Оскільки виконавче провадження відносно Позивача відсутнє у АСВП, відсутній також і виконавчий документ, на виконання якого накладено арешт, що не дозволяє встановити, рішення якого саме суду виконувалося. Відповідно, неможливо визначити суд, який розглянув справу і до якого необхідно звертатися, згідно з ч. 1 ст. 447 ЦПК України. Позивач також вважає, що оскільки відсутні будь-які докази того, що він є боржником у виконавчому провадженні, на нього не можуть бути розповсюджені правові висновки Верховного Суду, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі №712/12136/18, у постановах Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі №127/11276/20, від 08 вересня 2021 року у справі №369/3757/20, від 01 грудня 2021 року у справі №201/6486/20, від 19 січня 2022 року у справі №577/4541/20. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника на усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Такою перешкодою для Позивача є наявність безпідставно накладеного арешту його нерухомого майна, яке існує вже багато років. Тому, Позивач вважає, що його право може бути ефективно захищене лише шляхом звернення до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права власності, шляхом скасування накладеного арешту на його майно. Позивач також посилається на ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод та ст.41 Конституції України. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Представник відповідача ОСОБА_3 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав у повному обсязі та просив у їх задоволенні відмовити. Заперечуючи проти позову, представник відповідача вказує на те, що Одеське міжрегіональне управління є неналежним відповідачем, оскільки є самостійною юридичною особою публічного права, не є правонаступником органів ДВС АР Крим та м. Севастополя, особисто арешт не накладало і жодних перешкод позивачу не чинить. Зазначає, що матеріали виконавчого провадження до них не передавалися, тому в Управління відсутні повноваження та визначені статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» правові підстави для зняття арешту в позасудовому порядку. З процесуальної точки зору представник відповідача стверджує, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту: посилаючись на сталу практику Верховного Суду, вказує, що особа, яка значиться боржником у виконавчому провадженні, повинна оскаржувати дії державного виконавця виключно в порядку судового контролю (розділу VII ЦПК України), а не пред`являти позов про зняття арешту. З цих підстав відповідачем було заявлено клопотання про закриття провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Водночас у відзиві представник відповідача визнав, що через об`єктивну відсутність матеріалів провадження єдиним можливим шляхом зняття обтяження є застосування ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» та винесення рішення суду про зняття арешту.
У відповіді на відзив позивач наполягав на задоволенні позовних вимог. Заперечуючи доводи відповідача про його неналежність, позивач зазначив, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 517 від 06.05.2025 року саме Одеське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України наділене компетенцією щодо реалізації державної політики у сфері примусового виконання рішень на території АР Крим. Позивач особливо акцентував увагу на тому, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що він дійсно є боржником у виконавчому провадженні: особа стягувача та суд, що видав документ, об`єктивно невідомі, а запис у реєстрі речових прав не містить його реєстраційного номера облікової картки платника податків. Враховуючи відсутність доведеного статусу боржника та неможливість захисту прав у порядку оскарження дій виконавця, що вже підтверджено ухвалами інших судів, позивач вважає, що правові позиції Верховного Суду щодо обов`язковості звернення зі скаргою в порядку розділу VII ЦПК України до нього застосовані бути не можуть, а цивільний позов є належним способом захисту.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.
Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 листопада 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Цією ж ухвалою суд витребував у відповідача наявну інформацію та документи щодо обставин накладення арешту на нерухоме майно позивача.
18 грудня 2025 року позивач подав до суду клопотання про залучення до матеріалів справи паперових копій електронних доказів, а саме копій судових рішень інших юрисдикцій, які підтверджують неможливість вирішення цього спору в іншому процесуальному порядку. Вказане клопотання судом задоволено.
Ухвалою суду від 15 січня 2026 року, постановленою у підготовчому засіданні, задоволено заяву позивача та замінено первісного відповідача Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на належного відповідача — Одеське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України.
Ухвалою суду від 20 лютого 2026 року закрито підготовче провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду по суті на 19 березня 2026 року.
Під час судового засідання судом було розглянуто клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі. Суд постановив ухвалу без оформлення окремого документа про відмову в його задоволенні.
У судовому засіданні під час розгляду справи по суті позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі. У своєму вступному слові позивач пояснив, що випадково дізнався про арешт свого майна, накладений у 2012 році в АР Крим. Наголосив, що ніколи не проживав у Криму і не мав там майна чи зобов`язань. Позивач пояснив суду, що вжив усіх можливих досудових та судових заходів для зняття арешту: звертався до органу державної виконавчої служби, де йому повідомили про втрату матеріалів провадження та відсутність їх в реєстрі АСВП, подавав скаргу на дії виконавця до Хаджибейського районного суду м. Одеси, яку повернуто без розгляду, а також звертався до Кіровоградського окружного адміністративного суду, який відмовив у відкритті провадження. З огляду на це, позивач вважає, що він не має статусу боржника у виконавчому провадженні, а звернення з цим цивільним позовом є єдиним можливим механізмом захисту його прав. Просив суд зняти арешт на підставі ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» та залишив судові витрати за собою.
Представник відповідача Білий О.П. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. У своєму вступному слові зазначив, що Одеське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України не є органом державної виконавчої служби, не накладало спірний арешт і не чинить жодних перешкод позивачу. Відповідаючи на запитання суду, представник відповідача підтвердив, що матеріали виконавчого провадження, у якому накладено арешт на майно позивача, залишилися на тимчасово окупованій території, інформація про них у електронних системах АСВП відсутня, і відновити їх неможливо. Представник відповідача підтвердив суду, що наразі жодний орган державної виконавчої служби не має законних підстав та повноважень для самостійного позасудового зняття такого арешту. Водночас представник відповідача погодився, що за таких обставин єдиним можливим механізмом скасування арешту з майна позивача є винесення рішення суду про його зняття на підставі ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». У судових дебатах представник відповідача підтримав свою позицію щодо неналежності управління як відповідача у справі.
Після завершення з`ясування обставин справи, перевірки їх доказами та проведення судових дебатів, суд відповідно до статті 244 та частини 1 статті 259 ЦПК України оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав його ухвалення на 26 березня 2026 року.
26 березня 2026 року у судовому засіданні судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення із повідомленням дати складання повного тексту судового рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Позивач ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, зокрема двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1511511735103), що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 439677374, сформованою 15.08.2025 року.
Згідно з відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 18 травня 2012 року за реєстраційним номером 12513502 було зареєстровано обтяження у вигляді арешту нерухомого майна. Об`єктом обтяження є невизначене майно, все нерухоме майно, власником якого зазначено ОСОБА_1 . Підставою для накладення вказаного обтяження зазначена постанова про накладення арешту № 7835 від 11 травня 2012 року, винесена старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Сімферопольського районного управління юстиції Чусовим С.В. Обтяжувачем і заявником зазначений Відділу державної виконавчої служби Сімферопольського районного управління юстиції, Автономна Республіка Крим. Інші відомості, зокрема про виконавче провадження, осіб стягувача і боржника, у зазначеному реєстрі відсутні.
У зв`язку з наміром розпорядитися належним йому майном, позивач 15.08.2025 року звернувся до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області, в Автономній республіці Крим та місті Севастополі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із письмовою заявою, у якій просив надати інформацію щодо виконавчого провадження та зняти накладений арешт. Листом від 25.08.2025 року № 19999 позивачу було відмовлено у задоволенні його заяви з посиланням на відсутність матеріалів провадження та повноважень для позасудового зняття арешту згідно з ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».
Вказані обставини були додатково перевірені судом під час розгляду справи. На виконання ухвали Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 листопада 2025 року про витребування доказів, до суду надійшов лист Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 13 листопада 2025 року № 25643. У цьому листі відповідач повідомив суд, що матеріали виконавчих проваджень, які перебували на території АР Крим, у тому числі провадження, при виконанні якого внесено запис про обтяження № 12513502 стосовно ОСОБА_1 , до уповноважених органів на підконтрольній території не передавалися та на виконанні не перебувають. Реєстратором обтяження є Кримська філія ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, водночас відсутня сканована копія постанови, на підставі якої внесено вказане обтяження. Згідно з даними Автоматизованої системи виконавчого провадження (АСВП) зареєстрованих виконавчих проваджень відносно позивача у ВДВС Сімферопольського РУЮ не знайдено. У листі зазначено про неможливість ідентифікувати згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження у якому виконавчому провадженні (при виконання яких виконавчийх документів) внесено відповідне обтяження. Зазначено, що Відділ не володіє запитуваною інформацією і також не винить перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права власності.
Позивач звертався до Хаджибейського районного суду м. Одеси зі скаргою на дії державного виконавця в порядку судового контролю за виконанням судових рішень (розділ VII ЦПК України). Звернення саме до цього суду позивач обґрунтовував тим, що оскільки невідомий виконавчий документ перебував на виконанні у ВДВС Сімферопольського РУЮ, він міг бути виданий судом м. Сімферополя. Відповідно до частини 7 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та розпорядження Голови Верховного Суду від 05.07.2022 року № 36/0/9-22, територіальну підсудність справ судів, які функціонували у м. Сімферополі, визначено за Хаджибейським районним судом м. Одеси.
Однак, ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2025 року у справі № 521/15645/24 скаргу ОСОБА_1 повернуто заявнику без розгляду. Повертаючи скаргу, суд у мотивувальній частині ухвали зазначив, що із матеріалів скарги вбачається, що неможливо ідентифікувати, в якому виконавчому провадженні та при виконанні яких виконавчих документів внесено обтяження, об`єктом якого є невизначене майно, все нерухоме майно гр. ОСОБА_1 , реєстраційний номер обтяження 12513502, реєстратор Кримська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, 95000, АР Крим, м. Сімферополь, вул. Карла Маркса/вул. Желябова, 28/10. За таких обставин, зважаючи на те, що скаржником не надано доказів накладення обтяження на його майно в порядку виконання судового рішення, ухваленого відповідно до норм ЦПК України Совєтським районним судом Автономної Республіки Крим, Судацьким міським судом Автономної Республіки Крим, Феодосійським міським судом Автономної Республіки Крим, Залізничним районним судом м. Сімферополя, Київським районним судом м. Сімферополя, Центральним районним судом м. Сімферополя, Сімферопольським районним судом Автономної Республіки Крим, суд вважає за необхідне скаргу повернути без розгляду.
Після цього позивач звернувся в порядку адміністративного судочинства з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області, в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання бездіяльності щодо незняття арешту неправомірною та зобов`язання його зняти.
Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року у справі № 340/6890/25 позивачу відмовлено у відкритті провадження у зв`язку з тим, що заявлений позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Мотивуючи ухвалу, адміністративний суд зазначив, що помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, адже визначальною ознакою є характер правовідносин. Суд вказав, що спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства. Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду та положення статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» і статті 447-1 ЦПК України, суд роз`яснив, що оскільки ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, а має право на оскарження дій державного виконавця в порядку судового контролю згідно норм розділу VII ЦПК України.

Норми права, які застосував суд.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
За приписами частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі статтею 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Статтею 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до частини четвертої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За приписами статей 12 та 81 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частиною першою статті 59 Закону України “Про виконавче провадження” особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Згідно з частиною четвертою статті 59 Закону України “Про виконавче провадження” підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:
1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;
2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;
3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;
4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;
5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;
6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;
7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;
8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;
9) підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону;
10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".
Відповідно до частини п`ятої статті 59 Закону України “Про виконавче провадження” у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Правові висновки Верховного суду, що застосовані у справі
У постанові Постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 червня 2023 року у справі № 208/9810/21 сформульовано висновок про те, що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною 15 грудня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19).
Відповідно до правового висновку, сформульованого у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Відповідно до правового висновку, що міститься у постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 203/3435/21, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20, та від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності чинного виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. 

Мотивована оцінка і висновки суду.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що позивач є власником квартири у місті Олександрія. Водночас у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявний запис про арешт усього його нерухомого майна, внесений у 2012 році на підставі постанови державного виконавця ВДВС Сімферопольського РУЮ. Наявність цього обтяження перешкоджає позивачу розпоряджатися своїм майном.
Надаючи оцінку доводам представника відповідача про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту і що він мав звертатися до суду не з цивільним позовом, а зі скаргою на дії державного виконавця в порядку розділу VII ЦПК України, суд виходить із наведених нижче міркувань.
Свою позицію відповідач обґрунтовує посиланням на правовий висновок, викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18. Згідно з цим висновком боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, накладеним під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки має право на оскарження дій виконавця в порядку судового контролю згідно з нормами розділу VII ЦПК України.
Суд відхиляє ці доводи відповідача та не застосовує вказаний висновок Верховного Суду до спірних правовідносин з огляду на те, що цей правовий висновок сформульований щодо обставин, коли статус позивача як боржника у виконавчому провадженні є доведеним і безспірним. 
Натомість у справі що розглядається, суд встановив реєстраційний запис про арешт нерухомого майна ОСОБА_1 не містить жодних даних ні про процесуальний статус ОСОБА_1 у відповідному виконавчому провадженні, ні інформації про те, хто є боржником і стягувачем у виконавчому провадженні. Згідно з листом Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 13 листопада 2025 року № 25643 матеріали виконавчого провадження залишилися на тимчасово окупованій території АР Крим та до органів виконавчої служби на підконтрольній державі території не передавалися, а в Автоматизованій системі виконавчого провадження дані щодо відкритого провадження відносно позивача відсутні. У зв`язку з цим об`єктивно неможливо ідентифікувати, у якому виконавчому провадженні, стосовно якого саме боржника, на користь якого стягувача та при виконанні якого виконавчого документа було внесено відповідне обтяження. Оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач ОСОБА_1 є саме тим боржником, щодо якого здійснювалося виконавче провадження у ВДВС Сімферопольського РУЮ, застосування норм розділу VII ЦПК України для захисту його прав є неможливим.
Також суд враховує, що позивач вживав заходів щодо оскарження дій державного виконавця в порядку судового контролю згідно в порядку розділу VII ЦПК України, однак ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2025 року його скаргу було повернуто без розгляду через неможливість встановлення підсудності такої скарги за відсутності виконавчого документа та неможливості ідентифікації суду, який його видав.
Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права, суд відповідно до викладеної в позові вимоги може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За обставин цієї справи, коли матеріали виконавчого провадження втрачені, а особи сторін виконавчого провадження, тобто стягувача і боржника, а також суд, чи інший орган, який видав виконавчий документи, невідомі і їх неможливо встановити, захист права позивача ОСОБА_1 у передбаченому розділом VII ЦПК України є недоступним для позивача. Відмова у розгляді цивільного позову з мотивів обрання неналежного способу захисту за відсутності іншого дієвого механізму призвела б до порушення права особи на доступ до правосуддя та неможливості захисту її права власності. Отже, розгляд даного спору в порядку позовного провадження є єдиним можливим та ефективним способом захисту прав позивача. До того ж той спосіб захисту, про який просить позивач, передбачений законом, а саме ч.5 ст.59 Закону України “Про виконавче провадження” і є ефективним, а отже відповідає критеріям, визначеним у ст.5 ЦПК України.
Суд також відхиляє доводи відповідача про те, що він є неналежним відповідачем у справі. Відповідно до Додатка 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 06 травня 2025 року № 517 саме Одеське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України є органом, на який поширюються повноваження щодо реалізації державної політики у сфері примусового виконання рішень на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Враховуючи втрату матеріалів провадження, неможливість встановлення особи стягувача та об`єктивну неможливість зняття арешту іншим органом, саме територіально уповноважений державний орган є належним відповідачем за негаторним позовом про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зняття з нього арешту.
Вирішуючи спір по суті, суд бере до уваги, що арешт на майно позивача триває понад дванадцять років. Водночас виконавче провадження в електронних реєстрах відсутнє, матеріали втрачені, майнові претензії з боку будь-яких стягувачів відсутні. Застосовуючи сталу практику Верховного Суду, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 203/3435/21, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20, та від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц, суд дійшов висновку, що подальше збереження арешту майна позивача ОСОБА_1 за таких обставин є невиправданим та непропорційним втручанням у право позивача на мирне володіння своїм майном.
Через об`єктивну відсутність матеріалів виконавчого провадження державний виконавець позбавлений можливості зняти арешт у позасудовому порядку на підставі частини четвертої статті 59 Закону України Про виконавче провадження. Отже, за встановлених обставин, з метою захисту та відновлення порушеного права власності позивача, суд застосовує положення частини п`ятої статті 59 Закону України Про виконавче провадження та знімає накладений арешт своїм рішенням.

Щодо розподілу судових витрат.
Згідно з матеріалами справи позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Водночас у прохальній частині позовної заяви та під час судового розгляду позивач просив залишити судові витрати за ним по фактичному їх понесенню. Керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у статті 13 ЦПК України, суд задовольняє вказане клопотання позивача та не стягує судові витрати з відповідача.

Керуючись статтями 3, 12, 13, 81, 141, 158, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про усунення перешкод у здійсненні права власності — задовольнити.
Усунути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перешкоди у здійсненні ним повноважень власника шляхом зняття арешту нерухомого майна, накладеного постановою про накладення арешту, 7835, 11 травня 2012 року, винесеною старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Сімферопольського районного управління юстиції Чусовим С.В., реєстраційний номер обтяження 12513502, зареєстроване 18 травня 2012 року Кримською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно.
Судові витрати у справі залишити за позивачем.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи: 
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 . 
Відповідач: Одеське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ: 45862901, адреса місцезнаходження: 65605, Одеська область, м. Одеса, вул. Богдана Хмельницького, буд. 34.
Повне судове рішення складене 3 квітня 2026 року.

Суддя В.В. Орловський