ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

31 березня 2026 року м. Житомир справа № 240/9696/25
категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Черноліхова С.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Господарського суду Житомирської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, 

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 із позовом, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України, як державного органу у системі правосуддя, з належного виконання повноважень, передбачених ч.1 ст. 151 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VІІІ в частині здійснення фінансового забезпечення діяльності місцевих спеціалізованих судів у представництві їх інтересів у відносинах із Верховною Радою України під час підготовки проєкту закону про Державний бюджет України на 2025 рік та пов`язаного з ним проєкту Закону про внесення змін до розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №12244-1 від 10.12.2024, внесеного народними депутатами щодо доповнення розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" пунктами 63-66 такого змісту: "63. Установити, що у 2025 році всім суддям місцевих судів щомісячно виплачується спеціальна доплата у розмірі 5 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді. 66. Спеціальні доплати, передбачені пунктами 63-65 цього розділу, є тимчасовими, не вважаються складовими суддівської винагороди, не застосовуються для цілей перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання та не впливають на нього";
- зобов`язати державу Україна в особі Господарського суду Житомирської області нарахувати за січень-березень 2025 року та виплатити судді спеціальну доплату у розмірі п`яти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з утриманням сум податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за рахунок коштів, передбачених у кошторисі на суддівську винагороду на 2025 рік.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що Верховна Рада України ухилилася врегулювати умови виплати підвищення рівня суддівської винагороди у Законі України "Про судоустрій і статус суддів" на 2025 рік, що призвело до декларативності норми статті 41 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік". Тому, така бездіяльність свідчить про дискримінаційний підхід держави в питанні належного розміру суддівської винагороди судді першої інстанції, порушення принципів належного урядування та верховенства права.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 08.04.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Господарський суд Житомирської області надіслав відзив, в якому зазначає, що зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо виплати судді місцевого суду спеціальної доплати внесені не були, відповідно і стаття 41 Закону №4059-IX не набрала чинності, тому Господарський суд Житомирської області як розпорядник коштів нижчого рівня не мав правових підстав здійснити виплату позивачу спеціальної доплати. Однак згідно кошторису суду на 2025 кошти на виплату вищезазначеної спеціальної доплати передбачені.
Державна судова адміністрація у відзиві вказує, що вони як державний орган та головний розпорядник бюджетних коштів у спірних правовідносинах та Суд не мають повноважень надавати оцінку прийнятим законам на їх відповідність Конституції України, а зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, у відповідача були відсутні будь-які правові підстави не виконувати вказані вимоги чинних законів України. Реалізовуючи свої повноваження головного розпорядника бюджетних коштів, у спірних правовідносинах ДСА України позбавлена можливості надавати оцінку будь-якому закону на предмет його якості та/або конституційності.
Відповідно до положень частини п`ятої статті 262, частини першої статті 263 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Встановлено, Вельмакіна Таїса Миколаївна Указом Президента України від 19.11.2010 №1046/2010 "Про призначення суддів" призначена на посаду судді Господарського суду Житомирської області строком на п`ять років та наказом голови Господарського суду Житомирської області від 16.12.2010 №68-К зарахована з 07.12.2010 на посаду судді.
У подальшому на підставі Указу Президента України №347/2017 від 02.11.2017 "Про призначення суддів", відповідно до частини 5 статті 126, частини 1 статті 128 та підпункту 2 пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України її призначено суддею господарського суду Житомирської області.
Позивач зазначає, що відповідно до приписів статті 41 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" у 2025 році їй щомісяця мала виплачуватись спеціальна доплата у розмірі п`яти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, проте цю доплату за січень-березень 2025 року вона не отримала.
Вважаючи таку бездіяльність відповідачів протиправною, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, які склались між сторонами, суд виходить з наступного.
Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII) визначено організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 135 Закону №1402-VIII, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Як передбачено нормами статті 148 Закону №1402-VIII, фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.
Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, серед інших, Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.
Відповідно до статті 149 Закону №1402-VIII, суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
Отже, Закон №1402-VIII є спеціальним законом, який визначає не тільки організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, а й регулює фінансове забезпечення судів та суддів.
Статтею 41 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" від 19.11.2024 №4059-IX (далі - Закон №4059-IX) установлено, що у 2025 році у випадках, передбачених Законом України "Про судоустрій і статус суддів", судді місцевого суду в межах коштів, передбачених у кошторисі на суддівську винагороду, щомісяця виплачується спеціальна доплата у розмірі п`яти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.
Така спеціальна доплата є тимчасовою, не вважається складовою суддівської винагороди судді, не застосовується для цілей перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання та не впливає на нього.
Проте, пунктом 1 Прикінцевих положень Закону №4059-IX передбачено, що цей Закон набирає чинності з 1 січня 2025 року, крім статті 41 цього Закону, яка набирає чинності з дня набрання чинності законом про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо виплати судді місцевого суду спеціальної доплати, але не раніше 1 січня 2025 року.
Згідно проєкту Закону України Про внесення змін до розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо виплати судді місцевого суду спеціальної доплати №12244-1 від 11.12.2024, розділ XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" вирішено доповнити пунктами 63-66 такого змісту: "63. Установити, що у 2025 році всім суддям місцевих судів щомісячно виплачується спеціальна доплата у розмірі 5 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді. 66. Спеціальні доплати, передбачені пунктами 63-65 цього розділу, є тимчасовими, не вважаються складовими суддівської винагороди, не застосовуються для цілей перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання та не впливають на нього".
Водночас, суд встановив, що станом на дату звернення з даною позовною заявою до суду і на день розгляду справи вказаний Закон не був прийнятий, не підписаний та не набрав чинності. 
Статтею 75 Конституції України закріплено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.
Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 85 Конституції України, до повноважень Верховної Ради України належить: внесення змін до Конституції України в межах і порядку, передбачених розділом XIII цієї Конституції; прийняття законів; затвердження Державного бюджету України та внесення змін до нього, контроль за виконанням Державного бюджету України, прийняття рішення щодо звіту про його виконання.
Разом з тим, стаття 91 Конституції України встановлює, що Верховна Рада України приймає закони, постанови та інші акти більшістю від її конституційного складу, крім випадків, передбачених цією Конституцією.
За приписами статті 93 Конституції України, право законодавчої ініціативи у Верховній Раді України належить Президентові України, народним депутатам України та Кабінету Міністрів України.
Відповідно до положень Регламенту Верховної Ради України законопроєкт після його внесення та реєстрації у Верховній Раді України розглядається у відповідних комітетах та проходить процедуру розгляду у першому, другому та, у разі необхідності, третьому читанні, за результатами яких Верховна Рада України приймає рішення про ухвалення закону в цілому.
Згідно з частинами другою–п`ятою статті 94 Конституції України, після ухвалення закону Верховною Радою України він підписується Головою Верховної Ради України та невідкладно направляється Президенту України. Президент України протягом п`ятнадцяти днів підписує закон або повертає його зі своїми вмотивованими і сформульованими пропозиціями для повторного розгляду Верховною Радою України.
У разі якщо Президент України не підписав та не повернув закон у встановлений строк, такий закон вважається схваленим Президентом України і підлягає підписанню та офіційному оприлюдненню Головою Верховної Ради України.
Відповідно до частини п`ятої статті 94 Конституції України, закон набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування. 
Таким чином, з огляду на викладене, закон вважається таким, що набрав чинності, лише після його ухвалення Верховною Радою України, підписання у встановленому порядку, офіційного оприлюднення та спливу визначеного строку. До настання зазначених умов відповідний закон або законопроєкт не має юридичної сили та не підлягає застосуванню.
Згідно офіційних даних сайту Верховної Ради України, проєкт Закону України Про внесення змін до розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо виплати судді місцевого суду спеціальної доплати №12244-1 від 11.12.2024 перебуває ще на стадії розгляду Верховною Радою України, а отже не має юридичної сили та не підлягає застосуванню.
Суд погоджується з доводами позивача, що Державна судова адміністрація України та Господарський суд Житомирської області наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у спірних правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах. Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови від 12.07.2023 у справа № 757/31372/18-ц, п.37, від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, п.35, від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21, п.51).
Як зазначено в частині 1 статті 151 Закону №1402-VIII, Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.
Статтею 152 Закону №1402-VIII передбачено, що Державна судова адміністрація України представляє суди у відносинах із Кабінетом Міністрів України та Верховною Радою України під час підготовки проекту закону про Державний бюджет України на відповідний рік у межах повноважень, визначених цим Законом та готує бюджетний запит.
Проте суд вважає невірною позицію позивача, що Державна Судова адміністрація України, як орган уповноважений здійснювати організаційне та фінансове забезпечення діяльності судів повинна була здійснити будь-які дії для прийняття законодавчим органом вчасно відповідних змін до Закону №1402-VIII, в тому числі проєкту Закону про внесення змін до розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №12244-1 від 10.12.2024, оскільки ДСА України наділено повноваженнями у представництві інтересів у відносинах із Верховною Радою України під час підготовки проєкту закону про Державний бюджет України на 2025 рік.
Суд зазначає, що зазначена норма визначає повноваження Державної судової адміністрації України щодо представництва судів у відносинах з Кабінетом Міністрів України та Верховною Радою України під час підготовки проєкту закону про Державний бюджет України, але не покладає на ДСА України обов`язку ініціювати, забезпечувати ухвалення чи впливати на прийняття законів або законопроєктів. 
Зміст пункту 1 частини першої статті 152 Закону №1402-VIII свідчить, що роль Державної судової адміністрації України в межах бюджетного процесу є представницькою та організаційною, а не нормотворчою чи владно-розпорядчою. Зазначене повноваження реалізується шляхом подання та обґрунтування пропозицій щодо фінансового та організаційного забезпечення діяльності судів під час формування проєкту закону про Державний бюджет України.
Водночас прийняття законів належить виключно до повноважень Верховної Ради України, що закріплено Конституцією України, а право законодавчої ініціативи визначене статтею 93 Конституції України не надане Державній судовій адміністрації України.
Конституційний суд в рішенні від 17.10.2002 по справі №1-6/2002 дав тлумачення наступному, Верховна Рада України визначена в статті 75 Конституції України (254к/96-ВР) парламентом - єдиним органом законодавчої влади в Україні. Як орган державної влади Верховна Рада України є колегіальним органом, який складають чотириста п`ятдесят народних депутатів України. Повноваження Верховної Ради України реалізуються спільною діяльністю народних депутатів України на засіданнях Верховної Ради України під час її сесій. Визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони. Верховна Рада України здійснює законодавчу влади самостійно, без участі інших органів. Проте учасниками законодавчого процесу на його відповідній стадії, а отже, учасниками законотворчості, є визначені в частині першій статті 93 Конституції України (254к/96-ВР) суб`єкти права законодавчої ініціативи у Верховній Раді України - зокрема Президент України і Кабінет Міністрів України.
Отже, враховуючи викладене, відсутні правові підстави для висновку, що пункт 1 частини першої статті 152 Закону №1402-VIII покладає на Державну судову адміністрацію України обов`язок вчиняти дії з метою прийняття законопроєкту або несе відповідальність за його неприйняття. Також як вказує відповідач, він не наділений повноваженнями надавати оцінку будь-якому закону на предмет його якості та/або конституційності.
Крім того, статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Таким чином, доводи позивача в цій частині не підтверджують протиправності бездіяльності відповідача, оскільки він діяв в межах передбачених чинним законодавством.
Варто також зазначити, що наказом Державної судової адміністрації України від 11 лютого 2025 року №53 "Про затвердження паспортів бюджетних програм на 2025 рік" затверджено паспорти бюджетних програм на 2025 рік за КПКВК 0501020 "Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя" та КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя".
Тобто, Державна судова адміністрація Україна запланувала видатки з Державного бюджету України не тільки на виплату суддівської винагороди суддям першої інстанції, але й на виплату спеціальної доплати до посадового окладу судді за бюджетний 2025 рік, а також на виконання рішень судів на користь суддів в примусовому порядку, в тому числі, на сплату витрат у виконавчому провадженні (виконавчого збору, штрафів).
Водночас обставини справи свідчать, що законопроєкт, на який посилається позивач, у встановленому законом порядку не був прийнятий та не набрав чинності, а відтак не породжував для відповідачів обов`язку вчиняти дії, на виконання яких посилається позивач.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України не вирішується.
Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної судової адміністрації України (вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01021, код ЄДРПОУ 26255795), Господарського суду Житомирської області (майдан Путятинський, 3/65, м. Житомир, 10002, код ЄДРПОУ 03499916) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Черноліхов

31.03.26