06.04.26
22-ц/812/680/26
Провадження № 22-ц/812/680/26
ПОСТАНОВА
Іменем України
06 квітня 2026 року м. Миколаїв
справа №  469/95/21
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В. 
суддів Серебрякової Т.В., Тищук Н.О.,
переглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Управління Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Березанська селищна рада Миколаївського району Миколаївської області, про відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником – адвокатом Піскуном Олександром Володимировичем - на рішення Березанського районного суду Миколаївської області, ухвалене 18 грудня 2025 року під головуванням судді Тавлуя В.В., повне судове рішення складено 02 січня 2026 року,
У С Т А Н О В И В:
У лютому 2021року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 Миколаївської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Управління Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування шкоди.
В обґрунтування позову зазначав, що ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 01 липня 2020 року у справі № 469/1531/17 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.249 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Даною ухвалою також залишено без розгляду позов прокурора до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах держави в особі Управління Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
У вказаній справі судом встановлено, що 11 травня 2017 року в період часу з 05:00 годин по 06:00 годин, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, з метою зайняття незаконним рибним добувним промислом, вийшли на гумовому човні марки «Seahawk II» на Тилігульський лиман неподалік с.Пргресівка Березанського району Миколаївської області, діючи умисно, з корисливих мотивів, без відповідного дозволу, всупереч ст. 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» та ст. 63 Закону України «Про тваринний світ», із застосуванням капронових сіток довжиною 50 м.,висотою 0,6 м., вічка 20 мм, в кількості 6 штук; капронових сіток довжиною 50 м.,висотою 0,6 м., вічка 22 мм. в кількості 10 штук та месинових сіток довжиною 50 м.,висотою 0,6 м., вічка 22 мм в кількості 4 штук, що належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які відповідно до п. 3.15 Правил любительського та спортивного рибальства, затверджених наказом Державного комітету рибного господарства України № 19 від 15.02.1999, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 28.04.1999 за № 269/3562, відносяться до заборонених знарядь лову живих ресурсів, в період весняно-літньої заборони, здійснили незаконний вилов риби, а саме бичок в кількості 1752 штук, за ціною 34 гривень за один екземпляр. 
Посилаючись на те, що своїми діями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 порушили вимоги п. 3.15, 4.11 «Правил любительського та спортивного рибальства», затверджених наказом Державного комітету рибного господарства України № 19 від 15.02.1999 р., та заподіяли шкоду рибним запасам України на суму 59 568 грн., розраховану згідно постанови КМУ №1209 від 21.11.2011 року, прокурор просив стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь держави в особі Ташинської сільської ради заподіяну ними шкоду, завдану рибним запасам у розмірі 59 568 грн 00 коп.
Також прокурор зазначав, що Управління державного агентства рибного господарства в Миколаївській області є уповноваженим державою органом здійснювати функції контролю за використанням та охороною рибних запасів, у тому числі вживати заходи до відшкодування шкоди завданої внаслідок незаконного вилову риби, однак відповідних заходів щодо стягнення з відповідачів вказаної не було вжито. Листами Управління державного агентства рибного господарства в Миколаївській області від 30.07.2020, 19.08.2020 та 17.11.2020 у відповідь на запити прокуратури щодо надання інформації про пред`явлення позову про стягнення завданої шкоди було повідомлено, що заходів для відшкодування спричиненої ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шкоди у судовому порядку не заплановано.
Таким чином, оскільки уповноважений орган неналежно виконує обов`язки із захисту інтересів держави, на думку прокурора наявні підстави для його звернення до суду з таким позовом в межах своєї компетенції, передбаченої статтею 1311Конституції України, статтями 23, 24 Закону України «Про прокуратуру», ст.56 ЦПК України.
У відзиві на позовну заяву представник відповідачів – адвокат Піскун О.В. - просив залишити позов без розгляду, а за наявності підстав для розгляду позовної заяви - відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Свої заперечення проти позову представник відповідачів обґрунтовував недоведеністю вини у діях відповідачів щодо незаконного зайняття рибним промислом, відсутністю експертного товарознавчого дослідження для встановлення розміру шкоди, яке вважає обов`язковим, та безпідставного здійснення прокурором представництва інтересів держави.
Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 18 грудня 2025 року позов задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь держави, в особі Березанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області, шкоду, завдану рибним запасам у розмірі 59568 грн 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 605 грн 60 коп. з кожного.
Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що у прокурора наявні передбачені законом підстави для звернення до суду з даним позовом, факт вчинення незаконного рибного добувного промислу відповідачами встановлений ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 01 липня 2020 року, а тому відповідно до положень ст.88 ЦПК України не підлягає доказуванню при розгляді даної цивільної справи. Також суд встановив, що відповідачами не доведено та не надано відповідних доказів на підтвердження того, що шкоди завдано не з їх вини, що відповідно до положень ч.1 ст.1166 ЦК України є підставою звільнення від такого відшкодування.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Піскун О.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначав, що суд дійшов помилкового висновку, що ухвала Миколаївського районного суду Миколаївської області від 01 липня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 249 КК України у зв`язку з закінченням строків давності нібито встановлює його вину. Суд неправильно застосував ч. 6 ст. 82 ЦПК України, фактично надавши ухвалі про закриття кримінального провадження значення обвинувального вироку, чого закон не допускає. Вина ОСОБА_1 в межах цивільного процесу судом не досліджувалась і не встановлювалась. Розмір шкоди не підтверджений належними та допустимими доказами. На думку апелянта, суд безпідставно визнав розрахунок інспектора рибоохоронного органу за таксами КМУ достатнім доказом, чим порушив вимоги ст. 77, 78, 79 ЦПК України, тоді як обов`язкова експертиза щодо визначення розміру шкоди довкіллю, що передбачено п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України, не проводилась. Також апелянт вказує, що суд формально визнав право прокурора на звернення до суду, не перевіривши наявність виключних підстав, передбачених ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», не врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц. Не було доведено, що Управління Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області, будучи компетентним органом, не могло або неналежно здійснювало захист інтересів держави. 
У відзиві на апеляційну скаргу Миколаївська окружна прокуратура просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.
Вказувала, що незважаючи на те, що кримінальне провадження закрите у суді у зв`язку із закінченням строків давності, відповідачі не звільняються від обов`язку відшкодувати завдану ними шкоду. Так, Верховний Суд у постанові від 29.07.2021 у справі № 552/5595/18 звернув увагу, що звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України (сплив строків давності) є безумовним і здійснюється судом незалежно від факту примирення з потерпілим, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому, щирого каяття тощо. Закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, тобто з нереабілітуючих підстав, не виключає можливості цивільно-правової відповідальності особи за шкоду, заподіяну нею, і не позбавляє потерпілих права звернутися до суду у порядку цивільного судочинства. Вказані норми підтверджують обов`язок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відшкодувати шкоду, завдану навколишньому природному середовищу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення. Оскільки на момент звернення з позовом до суду та на даний час ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виконали зазначеного обов`язку та заподіяну шкоду добровільно не відшкодували, вона підлягає стягненню у примусовому порядку. Доводи апелянта про обов`язковість проведення експертизи відповідно до вимог ст. 242 КПК України у даному випадку є хибними. Верховний Суд у справі № 607/2166/19 наголосив, що імперативність п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України щодо призначення експертизи у кожному кримінальному провадженні для визначення розміру збитків, завданих кримінальним правопорушенням, має обмежений характер, оскільки не стосується тих випадків, коли предметом злочину є гроші або інші цінні папери, що мають грошовий еквівалент, а також коли розмір матеріальних збитків, шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням, можливо достовірно встановити без спеціальних знань. Тобто з цього правила законодавець зробив виключення щодо випадків, коли потерпілий у змозі визначити розмір матеріальних збитків та надає документ, що підтверджує розмір такої шкоди. Таким чином, здійснений посадовими особами Миколаївського рибоохоронного патруля розрахунок від 30.07.2020 відповідає вимогам законодавства, а доводи ОСОБА_1 щодо його недійсності є помилковими. Також прокурор вважав безпідставними доводи представника відповідача щодо безпідставного здійснення прокурором представництва інтересів держави в особі Управління Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області. Так, чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною рибних запасів, у тому числі вживати заходи до відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного вилову риби, однак Управлінням державного агентства рибного господарства в Миколаївській області відповідних заходів упродовж тривалого часу не вжито та не заплановано до вжиття. Так, 27.07.2020 та 03.08.2020 Миколаївська окружна прокуратура повідомляла Управління державного агентства рибного господарства у Миколаївській області про наявність порушень. Однак, з відповідей Управління від 30.07.2020 та 19.08.2020 вбачається, що останнє не планує звертатись до суду з метою відшкодування коштів, у зв`язку з відсутністю асигнувань. Більш того, як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18, сам факт незвернення до суду відповідного органу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження щодо захисту інтересів держави, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК справа розглядається апеляційним судом без виклику учасників справи.
Згідно ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав. 
Так, пунктами 3.15, 4.11 Правил любительського і спортивного рибальства, затверджених наказом Державного комітету рибного господарства України № 19 від 15 лютого 1999 року (які були чинними на час виникнення спірних правовідносин), визначено, що забороняється лов водних живих ресурсів, зокрема: із застосуванням вибухових і отруйних речовин, електроструму, колючих знарядь лову, вогнепальної та пневматичної зброї (за винятком гарпунних рушниць для підводного полювання), промислових та інших знарядь лову, виготовлених із сіткоснастевих чи інших матеріалів усіх видів і найменувань, а також способом багріння, спорудження гаток, запруд та спускання води з рибогосподарських водойм; без наявності відповідних документів, що дають право на здійснення лову в окремих водоймах. Забороняється лов риби і водних безхребетних, менших за розміри, вказані в додатку цих Правил рибальства.
Відповідно до частини першої статті 37 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів" (в редакції, на час виникнення спірних правовідносин) водні біоресурси, що знаходяться у внутрішніх водних об`єктах, територіальному морі, у виключній (морській) економічній зоні України, на континентальному шельфі, є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого права власника на ці ресурси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування у межах, визначених Конституцією України та законами України.
Статтею 10 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів" (в редакції, на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що посадові особи органів рибоохорони мають повноваження визначати розмір збитків, завданих рибному господарств, за затвердженими таксами та методиками.
Судом встановлено, що 11 травня 2017 року в період часу з 05:00 годин по 06:00 годин, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, з метою зайняття незаконним рибним добувним промислом, вийшли на гумовому човні марки «Seahawk II» на Тилігульський лиман неподалік с.Пргресівка Березанського району Миколаївської області, діючи умисно, з корисливих мотивів, без відповідного дозволу, всупереч ст. 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» та ст. 63 Закону України «Про тваринний світ», із застосуванням капронових сіток довжиною 50 м., висотою 0,6 м., вічка 20 мм, в кількості 6 штук; капронових сіток довжиною 50 м.,висотою 0,6 м., вічка 22 мм. в кількості 10 штук та месинових сіток довжиною 50 м., висотою 0,6 м., вічка 22 мм в кількості 4 штук, що належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які відповідно до п. 3.15 Правил любительського та спортивного рибальства, затверджених наказом Державного комітету рибного господарства України № 19 від 15.02.1999, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 28.04.1999 за № 269/3562, відносяться до заборонених знарядь лову живих ресурсів, в період весняно-літньої заборони, здійснили незаконний вилов риби, а саме бичок в кількості 1752 штук, за ціною 34 гривень за один екземпляр, вартість яких та розрахунок заподіяної шкоди рибним запасам України в загальному розмірі 59 568, 00 грн. був визначений головним державним інспектором Миколаївській рибоохоронний патруль згідно такс, затверджених постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження такс для обчислення розміру відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного добування (збирання) або знищення цінних видів риб та інших об`єктів водного промислу» від 21.11.2011 № 1209, за що на ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було складено протоколи про адміністративне правопорушення від 11 травня 2017 року № 007798/409, 007798/410 за статтею 85 КУпАП (т. 1 а.с. 17-20).
Управлінням Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області 30.07.2020 року на підставі вищевказаної постанови КМУ від 21.11.2011 № 1209 був зроблений детальний розрахунок заподіяної шкоди рибним запасам України в результаті незаконного вилову водних біоресурсів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , згідно якого загальна сума нанесеної матеріальної шкоди заподіяної рибним запасам України, внаслідок порушення природоохоронного законодавства, відповідно до протоколів про адміністративне правопорушення Миколаївського рибоохоронного патруля № 007798/409 від 11.05.2017 та № 007799/410 від 11.05.2017, становить 59 568 грн 00 коп. (т. 1 а.с. 31).
Викладені обставини були встановлені ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області у справі № 469/1531/17 (т.1 а.с.13-16). Даною ухвалою суду було звільнено ОСОБА_1 і ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 249 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінального провадження з цих підстав закрито, а цивільний позов прокурора Березанського відділу Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Управління Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без розгляду.
Судом також встановлено і таке відповідачами не заперечувалось, що відшкодування шкоди, заподіяної державі внаслідок порушення вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища, у сумі 59 568 грн 00 коп. ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в добровільному порядку не відшкодовано.
Згідно з ч. 7 ст. 128 КIIК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. 
Вiдповiдно до ст. 63 Закону України «Про тваринний світ» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) за порушення законодавства в галузі охорони, використання і відтворення тваринного світу передбачена адміністративна, цивільно-правова чи кримінальна відповідальність відповідно до закону. Громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними внаслiдок порушення законодавства в галузі охорони, використання i відтворення тваринного світу, в порядку та розмiрах, встановлених законодавством. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства в галузі охорони, використання і відтворення тваринного світу. Розмір компенсації за незаконне добування, знищення або пошкодження видів тваринного світу, а також за знищення чи погіршення середовища їх існування встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Частиною 2 ст. 10 Закону України «Про тваринний світ» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни зобов`язані, зокрема, відшкодовувати шкоду, заподіяну ними тваринному світу внаслiдок порушення вимог законодавства про охорону, використання i відтворення тваринного світу. 
Згідно ст. 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Відповідальність за порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища несуть особи, винні, зокрема, у самовільному спеціальному використанні природних ресурсів. Підприємства, установи, органiзацiї та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслiдок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Застосування заходів дисциплінарної, адміністративної або кримінальної відповідальності не звільняє винних від компенсації шкоди, заподіяної забрудненням навколишнього природного середовища та погіршенням якості природних ресурсів.
Відповідно до ст. 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі. 
Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної та юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Вiдповiдно до ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.
Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 
Кримінальні провадження стосовно відповідачів було закрито з нереабiлiтуючих підстав. Вищевказана ухвала суду про закриття кримінального провадження відповідачами не оскаржувалась.
Отже суд першої інстанції правильно вважав, що незважаючи на те, що кримінальні провадження закриті у зв`язку iз закінченням строків давності, проте вiдповiдачi не звільняються від обов`язку відшкодувати завдану ними навколишньому природному середовищу шкоду внаслiдок вчиненого кримінального правопорушення.
За такого, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку наданим у справі доказам, встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення та дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для відшкодування відповідачами шкоди, завданої внаслідок незаконного вилову водних біоресурсів у розмірі 59 568 грн., яка з огляду на вищевикладені вимоги закону підлягає стягненню з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у солідарному порядку.
Судами попередніх інстанцій надана належна оцінка розрахунку завданої спільними діями відповідачів шкоди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1209 від 21 листопада 2011 року "Про затвердження такс для обчислення розміру відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного добування (збирання) або знищення цінних видів водних біоресурсів" (чинної на момент виникнення спірних правовідносин), правильність якого не спростована відповідачами та оцінена судами попередніх інстанцій.
Подібні за змістом висновки щодо розрахунку шкоди містяться в постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 280/393/15-ц (провадження № 61-18469св18).
За викладених обставин, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що розмір шкоди не підтверджений належними та допустимими доказами.
Не можуть бути прийняті до уваги і посилання апеляційної скарги на те, що вина ОСОБА_1 в межах цивільного процесу судом не досліджувалась і не встановлювалась.
Так, встановлені ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області у справі № 469/1531/ 17 обставини щодо дій  ОСОБА_1 підтверджують порушення останнім пунктів 3.15, 4.11 Правил любительського і спортивного рибальства, затверджених наказом Державного комітету рибного господарства України № 19 від 15 лютого 1999 року (які були чинними на час виникнення спірних правовідносин).
Винність дій ОСОБА_1 також підтверджується складеним стосовно нього протоколом про адміністративне правопорушення за ст. 85 КУпАП.
Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставне здійснення прокурором представництва інтересів держави в особі Управління Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області, то колегія суддів їх відхиляє з таких підстав.
Відповідно до абзаців першого - третього частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" (далі - Закон) наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 закону, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Відповідно до висновку, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21), у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, статусу позивача набуває саме зазначений орган. Прокурор набуває статусу самостійного позивача у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду, про що прокурор повинен зазначити в позовній заяві.
Таким чином, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. 
Таким чином, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, в пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, пункт 26 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (пункт 27 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).
Взявши до уваги викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21), дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи.
У справі, шо переглядається в апеляційному порядку прокурор у позовній заяві зазначав, що Управління державного агентства рибного господарства в Миколаївській області є уповноваженим державою органом здійснювати функції контролю за використанням та охороною рибних запасів, у тому числі вживати заходи до відшкодування шкоди завданої внаслідок незаконного вилову риби, однак відповідних заходів щодо стягнення з відповідачів вказаної не було вжито. Листами Управління державного агентства рибного господарства в Миколаївській області від 30.07.2020, 19.08.2020 та 17.11.2020 у відповідь на запити прокуратури щодо надання інформації про пред`явлення позову про стягнення завданої шкоди було повідомлено, що заходів для відшкодування спричиненої ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шкоди у судовому порядку не вжито і такі заходи не заплановані. Отже орган державної проявив тривалу бездіяльність, не виявивши протягом тривалого часу наміру самостійно звернутися з позовом про відшкодування збитків, завданих державі.
Також прокурор у позові вказував, що несплата відповідачами визначеного в установленому законом порядку розміру шкоди, заподіяної незаконним виловом рибних ресурсів, не лише безпосередньо зачіпає майнові та економічні інтереси держави, а й вплине на недофінансування державою природоохоронних заходів, спрямованих на убезпечення екологічної безпеки життєдіяльності людини, яка є невід`ємною мовою сталого економічного та соціального розвитку України.
Тобто прокурор навів підставу для представництва інтересів держави, а також обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, тобто, навів підстави позову.
За таких обставин колегія суддів суд погоджується з тим, що звертаючись до суду з цим позовом в інтересах держави, прокурор обґрунтував наявність органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів у спірних правовідносинах, вказав у чому на його думку полягає неналежне здійснення захисту інтересів держави позивачем, а тому доводи апеляційної скарги про безпідставне здійснення прокурором представництва інтересів держави у даній справі не можуть бути прийняті до уваги. 
Аналогічна позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 05 квітня 2022 року у справі № 389/2630/19 (провадження № 61-17044св21). 
З огляду на викладене доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні.
Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
З огляду на результати апеляційного перегляду відсутні підстави для відшкодування судового збору, сплаченого за апеляційну скаргу.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд 
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником – адвокатом Піскуном Олександром Володимировичем, залишити без задоволення, а рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 18 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий   В.В. Коломієць

Судді:   Т.В. Серебрякова

Н.О. Тищук

Повне судове рішення складено 14 квітня 2026 року