Справа № 345/5811/23 
Провадження № 22-ц/4808/207/26 
Головуючий у 1 інстанції Юрчак Л. Б. 
Суддя-доповідач Мальцева 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Мальцевої Є.Є.
суддів: Максюти І.О., Томин О.О. ,
секретар Кузів А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: Служба у справах дітей Калуської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.
Позовна заява мотивована тим, щосторони з 21 серпня 1999 року перебували в зареєстрованому шлюбі, у якому народилися троє дітей: дочка ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 Спільне життя між подружжям не склалося та рішенням Калуського міськрайонного суду від 12.06.2020 року шлюб розірвано. З того часу відповідач практично не бачив дітей, оскільки має іншу сім`ю та проживає у м. Одеса.Відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере участі у вихованні дітей. Всі питання щодо виховання вирішуються нею самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. У січні 2023 виконавчою службою були виявлені факти підробки квитанцій про сплату ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей впродовж 2021-2022 років, а 09.06.2023 року винесено вирок щодо ОСОБА_2 - 8500 грн. штрафу. 
07.09.2023 року комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Калуської міської ради відмовила їй у наданні висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв`язку з тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на особу. 
Вказує, що відповідач відмовився від свого обов`язку утримувати дитину, аліменти платить не регулярно, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками відносно доньки, а відмова у наданні висновку комісії про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно неповнолітньої дочки є незаконною та такою, що суперечить інтересам дитини. З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав.
Просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2024 року в задовленні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача Служба у справах дітей Калуської міської ради, про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2024 рокускасувати та задовольнити позов. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_2 протягом п`яти років не бере жодної участі у вихованні дитини. Вважає поведінку відповідача щодо дочки ОСОБА_5 неприпустимою та такою, що несе загрозу її нормальному розвитку, оскільки відповідач повідомляє донці, що давно хотів розійтися з її матір`ю, однак саме вона була перешкодою цьому. 
Крім того, суд помилково не взяв до уваги акт потреб сім`ї, в якому підтверджено, що через конфлікти у ОСОБА_7 погіршився стан здоров`я. Дочка проявляє замкнутість, пригнічена, а також виявляє страх і тривожність. Вона не бажає спілкуватися з батьком та з бабусею ОСОБА_8 . Згідно з комплексним психологічним дослідженням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , встановлено, що батько дитини - ОСОБА_2 та бабуся - ОСОБА_9 систематично вчиняють домашнє насильство (психологічного та економічного характеру) щодо матері дитини - ОСОБА_1 у присутності неповнолітньої ОСОБА_5 та дорослої доньки ОСОБА_4 , а саме: маніпулюють, шантажують, провокують, погрожують. Ситуація в сім`ї негативно впливає на емоційно-вольову сферу неповнолітньої ОСОБА_5 .
Апелянтка звертає увагу суду на те, що з моменту розірвання шлюбу ОСОБА_2 жодного разу не намагався зустрітися з дочкою, дізнатися про її стан здоров`я, успіхи у школі, потреби та бажання. Також він не надав жодного доказу щодо виконання ним своїх батьківських обов`язків. Служба у справах дітей Калуської міської ради, відмовляючи у наданні висновку про позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої ОСОБА_7 , на думку апелянтки, діяла не в інтересах дитини.
Зважаючи на викладене, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечує. Вважає оскаржуване рішення відповідає інтересам дитини. Зазначає, що до 2022 року його спілкування з дочкою відбувалось в нормальному режимі. Через відстань контактували здебільшого по телефону та за допомогою месенджерів. На літніх канікулах ОСОБА_5 разом із старшими сестрами або сама приїжджала до нього на відпочинок на море. Вказує, що постійно надсилав дітям подарунки: одяг та різні електронні гаджети, вітав зі всіма святами. Регулярно сплачував аліменти на всіх трьох дітей, а старшим - до 23 років. ОСОБА_10 цікавився їхніми справами в житті та в навчанні. Старші діти, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 спілкуються з ним до сьогоднішнього дня, і не підтримують жодних дій позивачки. На початку війни його мама вивезла ОСОБА_5 і ОСОБА_4 в Прагу, всіляко турбувалась про них, залишила позивачці одну тисячу євро. Крім того, зазначає, що позивачка разом із дочкою проживає у новому будинку його матері, має у володінні офісні приміщення його фірми, де проводить свою господарську діяльність, ніяких проблем протягом п`яти років не було. Просить суд не брати до уваги комплексне психологічне дослідження ОСОБА_7 , яке позивачка долучає як доказ негативного впливу батька на дитину, так як він складений зі слів позивачки, відсутні дата видачі та вихідний номер документа.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просить задовольнити подану апеляційну скаргу. Представник Служби у справах дітей Калуської міської ради Бідюк Т.М. підтримала позицію позивачки. 

ОСОБА_2 в режимі відео конференції заперечив доводи апеляційної скарги, вважає рішення суду законним та обґрунтованим. 

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до наступного.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Матеріалами справи встановлено, щосторони перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилися дочка  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 12, том 1).
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 12 червня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Відповідно до витягу з протоколу № 11 засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Калуської міської ради від 06 вересня 2023 року вирішено відмовити у наданні висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у зв`язку з тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на особу (а.с. 8, 45, том 1).
З акта оцінки потреб сім`ї, складеного фахівцем Калуського міського центру соціальних служб у період з 14 липня 2023 року по 17 липня 2023 року, встановлено, що через конфлікти в сім`ї у ОСОБА_7 погіршився стан здоров`я. Дівчинка проявляє замкнутість, пригніченість, а також виявляє страх і тривожність. Дівчина не бажає спілкуватися з батьком, а також з бабусею ОСОБА_8 . 11 липня 2023 року ОСОБА_1 ходила в поліцію та написала заяву щодо своєї свекрухи, яка вчиняє систематичне домашнє насильство психологічного характеру (а.с. 13-15, том 1).
Згідно з відомостями комплексного психологічного дослідження ОСОБА_7 , складеного практичним психологом Калуського міського центру соціальних служб, батько дитини - ОСОБА_2 та бабуся ОСОБА_9 систематично вчиняють домашнє насильство (психологічного та економічного характеру) щодо матері дитини - ОСОБА_1 у присутності неповнолітньої ОСОБА_5 . Ситуація в сім`ї негативно впливає на емоційно-вольову сферу неповнолітньої ОСОБА_5 , дівчинка проявляє замкнутість, тривожність, неспокій, порушення сну та погіршення успішності у навчальних досягненнях. Рекомендовано: психотерапевтичну роботу з психологом для усунення тривожності і замкнутості. Нормалізувати середовище для зниження відчуття депресивних станів. Надати психологічний захист для повернення базового відчуття безпеки (а.с. 17, том 1).
Згідно з довідкою лікаря-психолога, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , 03 квітня 2023 року вперше звернулася за амбулаторною допомогою лікаря-психіатра дитячого, КНП «Калуський міський центр первинної медико-санітарної допомоги Калуської міської ради» ДКДВ, та в подальшому зверталася ще декілька разів (а.с. 19, том 1).
Згідно із відомостями від 10.07.2023 року, наданими лікарем психіатром дитячим КНП «Калуський міський центр первинної медико-санітарної допомоги Калуської міської ради» ДКДВ, загальні симптоми та скарги турбують ОСОБА_7 близько пів року. Вона перебуває уже декілька років в постійному стресі через розлучення батьків. У зв`язку з образою на батька, вона відмовляється спілкуватися з ним (а.с. 20, том 1).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні об`єктивні та безумовні докази свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками стосовно доньки ОСОБА_5 . Позбавлення відповідача батьківських прав не відповідає інтересам дитини, яка має право на підтримання особистих контактів з обома батьками. Крім того, суд першої інстанції також врахував, що орган опіки та піклування відмовив у наданні висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, і сам відповідач заперечує проти цього.

Рішення суду першої інстанції було оскаржено в апеляційному порядку, і 12.06.2025 року було залишено без змін. В результаті касаційного оскарження постанова апеляційного суду 26.11.2025 року була скасована, справа передана на новий апеляційний розгляд. Колегіє суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду було зауважено, що в матеріалах справи відсутній висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору. 

Колегією суддів апеляційного суду витребуваний висновок Служби у справах дітей Калуської міської ради стосовно доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. 
Орган оіпки та піклування служби у справах дітей Калуської міської ради 05.02.2026 року вважав доцільним позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 

Перевіривши справу, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовною вимогою про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_1 посилалась на те, що ОСОБА_2 вже протягом трьох років ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 , не цікавиться життям доньок , не займається їх вихованням, не забезпечує матеріально.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Частиною першою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Тлумачення змісту частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У справі «Ілля Ляпін проти росії» (заява (№70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо необхідності врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. 
Подібний висновок викладено у постанові від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19.
Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.
Судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року).
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №461/7387/16-ц).
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17, від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18, від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18, від 11 вересня 2020 року у справі №357/12295/18, від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Обґрунтовуючи заявлений позов, позивачка посилалася на те, що відповідач протягом тривалого часу не займається вихованням дитини, не цікавиться її життям та станом здоров`я, не надає матеріальної допомоги, не спілкується та не відвідує її, не проявляє належного батьківського піклування, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Більш того, вказувала позивачка, він негативно впливає на психічний стан дитини, він сам та його матір допускали психологічне та економічне насильство щодо позивачки в присутності доньки ОСОБА_5 . Дитина болісно сприймає факти образи матері її батьком, через що її психологічний стан погіршився, і прогрес не настає, оскільки не врішений спір про позбавлення батьківства відповідача, який має законну можливість втручатися в особисте життя дитини. На думку позивачки позбавлення відповідача батьківських прав захистить дитину від подібної поведінки батька, дасть можливість відновити психічне здоров`я. 
Про необхідність перевірки обставин щодо домашнього насильства стосовно матері ОСОБА_1 у присутності неповнолітньої ОСОБА_5 також вказано в постанові Верховного Суду від 26.11.2025 року (т.3 а.с. 60-68) 

В результаті апеляційного перегляу справи колегіє суддів встановлено, що позивачкою всупереч приписів ст.ст.12, 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підставі яких можна дійти до беззаперечного висновку про те, що ОСОБА_2 злісно ухиляється від участі у вихованні дитини, або настільки негативно впливає на неї, що вона потребує захисту шляхом позбавлення його батьківських прав.

Під час розгляду судом та/або органом опіки та піклування спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду, обов`язково беруться до уваги факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності (частина четверта статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Тлумачення вказаної норми свідчить, що законодавець поклав на суд обов`язок при вирішенні спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду враховувати як факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини, так і за присутності дитини.
Тобто, у разі посилання учасників сімейного спору на факти вчинення одним із учасників домашнього насильства обов`язково слід перевіряти чи відбувалося домашнє насильство щодо дитини або за її присутності. Зазначені обставини слід також перевіряти при вирішенні питання про забезпечення позову у справах про визначення місця проживання дитини.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року у справі № 757/33742/19-ц (провадження № 61-21029св21).
Європейський суд з прав людини вказав, що «питання домашнього насильства, яке може проявлятися у різних формах - відзастосування фізичної сили до сексуального, економічного, емоційного або словесного насильства,- виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка тією чи іншою мірою стосується всіх держав-членів, і не завжди очевидна, оскільки часто має місце у контексті особистих стосунків або закритих соціальних систем (див. згадане рішення у справі «Володіна проти Росії» (Volodina v. Russia), пункт 71). Хоча це явище може найчастіше стосуватися жінок, Суд визнає, що чоловіки також можуть бути потерпілими від домашнього насильства і насправді прямо чи опосередковано діти теж часто стають жертвами. Якщо особа висуває небезпідставну скаргу щодо повторюваних актів домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, національні органи влади зобов`язані оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), заява № 1870/05, пункти 71 і 89, від 13 жовтня 2016 року). Серед іншого, ця оцінка має належним чином враховувати особливу вразливість потерпілих, які часто емоційно, економічно чи іншим чином залежать від своїх нападників, а також психологічний ефект, який може мати загроза повторного знущання, залякування та насильства на повсякденне життя потерпілого (див., mutatis mutandis, згадані рішення у справах «Хайдуова проти Словаччини» (), пункт 46, та «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), там само). Якщо встановлено, що конкретна особа була постійним об`єктом знущань, і є вірогідність продовження жорстокого поводження, окрім реагування на конкретні інциденти, органи державної влади повинні вжити належні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню (див. рішення у справі «Джорджевіч проти Хорватії» (), заява № 41526/10, пункти 92 і 93 та 147-149, ЄСПЛ 2012, та згадане рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), там само) (LEVCHUK v. UKRAINE, № 17496/19, § 78, 80, ЄСПЛ, від 03 вересня 2020 року).

Як можна встановити з витсновку про комплексне психологічне дослідження ОСОБА_7 , складеного практичним психологом Калуського міського центру соціальних служб, батько дитини - ОСОБА_2 та бабуся ОСОБА_9 систематично вчиняють домашнє насильство (психологічного та економічного характеру) щодо матері дитини - ОСОБА_1 у присутності неповнолітньої ОСОБА_5 . Ситуація в сім`ї негативно впливає на емоційно-вольову сферу неповнолітньої ОСОБА_5 , дівчинка проявляє замкнутість, тривожність, неспокій, порушення сну та погіршення успішності у навчальних досягненнях. Рекомендовано: психотерапевтичну роботу з психологом для усунення тривожності і замкнутості. Нормалізувати середовище для зниження відчуття депресивних станів. Надати психологічний захист для повернення базового відчуття безпеки (а.с. 17, том 1).

Разом із цим, апеляційним судом встановлено, що між сторонами справи існує конфлікт у відносинах, що негативно вплинуло на взаємовідносини ОСОБА_2 з дочкою, яка проживає з матір`ю. Неможливість активної участі батька в житті дитини спричинена об`єктивними причинами, зокрема між позивачем та відповідачем існують неприязні стосунки та сторони проживають в різних областях, що свідчить про відсутність свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.
При перевірці доводів позовної заяви про вчинення домашнього насильства враховано, що відсутні будь-які звернення ОСОБА_12 до правоохоронних органів з приводу протиправних дій відповідача та ОСОБА_9 та останній не притягувались до відповідальності за такі дії. 
Аналіз матеріалів справи свідчить, що на підтвердження фактів домашнього насильства відповідач надала комплексне психологічне дослідження ОСОБА_7 , яке проведено зі слів позивачки ОСОБА_1 та доньки ОСОБА_13 , жодних інших доказів, які б підтверджували систематичне домашнє насильство позивачкою не надано..
Більш того, як з`ясовано з поясне сторін, батько ОСОБА_2 з 2020 року проживає в м.Одеса, до місця проживання дитини в м.Калуш приїжджав один-два рази в 2023 році. Позивачка вказувала як на приклад домашнього насильства , що відповідач в свій приїзд в м.Калуш без дозволу зайшов в будинок, де проживає позивачка із його донькою, користуючись тим, що цей будинок належить його матері. Безцеремонна поведінка відповідача порушила особисті кордони позивачки та ОСОБА_5 , образила дитину. Однак таки виподак був одиничним, жодних інших прикладів домашнього насильства -економічного, психологічного позивачкою не приведено. 
Відповідач апеляційному суду пояснив, що ніколи не бажав припинення батьківських стосунків із донькою, має спілкування з нею весь час з моменту звернення позивачки до суду з даним позовом, обговорює її жаиття, плани, навчання. Батько намагається виправити власні помилки у ставленні до дитини, пов`язані із негативним наслідками розлучення з її матір`ю, поліпшити стосунки з ОСОБА_5 . 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
В справи відсутні належні, достатні докази винної поведінки відповідача, як батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, які б свідчили про його умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо дочки ОСОБА_6 , тобто підтверджували необхідність позбавлення відповідача батьківських прав згідно пункту 2 частини першої статті 164 СК України.

Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Між тим, з висновку Служби по справам дітей вбачається, що ОСОБА_5 не підтримує ініціативу матері про позбавлення батька батьківских прав, вона не має відповіді на питання доцільності позбавлення батьківських прав батька. 

Апеляційний суд виходить з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, яка по віку вже наближається до повноліття і може мати власну думку, тому не бере до уваги висновок Служби по справам дітей, оскільки він ґрунтується на даних, які були встановлені на час звернення позивачки до суду в 2023 році і її власних поясненнях. 

Апеляційним судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач самоусунувся від участі у вихованні та утриманні дочки, не бажає спілкуватися з дочкою. Більш того, з його пояснень вбачається, що він прагне приймати участь у житті дитини, намагається наладити стосунки. 
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про байдуже ставлення ОСОБА_1 до дочки , що є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки така міра є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на які суд може піти лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості матері як особи, що становить реальну загрозу для дітей, їх здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Колегія судді зазначає, що недостатня участь батька у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачем не доведено.

Апеляційний суд не приймає до уваги подані ОСОБА_2 10 лютого 2026 року письмові докази, надані в якості додатків до додаткових пояснень з огляду на наступне.
Відповідно до частин другої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями статті 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Отже, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що, об`єктивно, мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.
Зазначене підтверджується численною, сталою й незмінною практикою Верховного Суду з цього процесуального питання, яке має важливий вплив на дотримання принципів судочинства: змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (див.: постанови від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17, провадження № 61-13405св18; від 31 липня 2019 року у справі № 753/11963/15-ц, провадження № 61-27369св18, від 14 грудня 2022 року у справі № 521/574/22, провадження № 61-9422св22 та інші).
У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» судам роз`яснено, що вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
У зв`язку з наведеним, подані ОСОБА_9 10.02.2026 року копії постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 31 травня 2023 року у справі №345/1507/23, заяви ОСОБА_9 щодо вчинення насильства до нею ОСОБА_1 від 13.06.2023 року, 01.04,2023 року 10.05.2023 року, Акт обстеження житлових умов проживання ОСОБА_9 , від 01.06.2023 року не можуть бути прийняті апеляційним судом як докази, оскільки подані після прийняття оскарженого рішення, не були предметом розгляду в суді першої інстанції, та відповідачем не доведено підстав неможливості подання таких відомостей до суду першої інстанції з об`єктивних причин і не зазначено причин неподання суду першої інстанції.
Що стосується змісту додаткових пояснень, то відповідач особисто приймав участь в розгляді справи і мав можливість користуватися правами, передбаченими ст.43 ЦПК України. 

Підсумовуючи викладене, враховуючи конкретні обставини даної справи і надані докази, колегія суддів встановлює, що підстави для позбавлення батьківських прав відповідача відсутні, а судом першої інстанції цілком у відповідності до конкретних обставин справи винесено попередження відповідачу про необхідність зміни ставлення до доньки. 

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглянувши справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2024 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повне судове рішення складено 16 лютого 2026 року

Судді      Є.Є. Мальцева
І.О.Максюта 
О.О.Томин