справа № 755/19888/25 головуючий у суді І інстанції Галаган В.І.
провадження № 22-ц/824/4853/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

18 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Галаган В.І. у м. Києві, повний текст рішення складено 06 листопада 2025 року, у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -
В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року КП «Київтеплоенерго»звернулося до суду з позовом, у якому просило суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 159 574,36 грн., яка складається з:
заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 13 265,53 грн.; 
інфляційну складову у розмірі 2 241,87 грн., 
три відсотки річних у розмірі 630,20 грн., 
заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 20 513,42 грн.; 
інфляційну складову у розмірі 3 466,77 грн., 
три відсотки річних у розмірі 974,53 грн.; 
заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 14 423,56 грн.; 
інфляційну складову у розмірі 2 437,58 грн.; 
три відсотки річних у розмірі 685,22 грн.; 
заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 28 634,58 грн.; 
інфляційну складову у розмірі 4 839,24 грн., 
три відсотки річних у розмірі 1 360,34 грн.; 
заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 19 443,49 грн.; 
інфляційну складову у розмірі 2 659,11 грн., 
три відсотки річних у розмірі 759,81 грн., 
пеня у розмірі 924,44 грн.; 
заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 32 950,13 грн.; 
інфляційну складову у розмірі 4 166,81 грн., 
три відсотки річних у розмірі 1 174,99 грн., 
пеня у розмірі 1 429,57 грн.; 
заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1 557,02 грн.; 
заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 831,05 грн.; 
заборгованість з обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення у розмірі 205,10 грн.; 
заборгованість зі сплати внесків за обслуговування вузла комерційного обліку постачання гарячої води у розмірі 0,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що надання послуг з постачання гарячої води та централізованого опалення в будинку АДРЕСА_1 здійснюється КП «Київтеплоенерго» на підставі типового договору про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води, опублікованого в газеті «Хрещатик» від 28.03.2018 року № 34 (5085). Крім того, позивач на підставі Договору № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 року, укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго», прийняв право вимоги до відповідачів з оплати боргу за послуги, спожиті до 01 травня 2018 року, а саме: послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відповідачі отримують послуги, надані позивачем щодо квартири АДРЕСА_1 . Однак відповідачі не вносять плату за отримані послуги з постачання централізованого опалення та плату за постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість станом на 01 вересня 2025 року у розмірі 159 574,36 грн.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2025 року позовКП «Київтеплоенерго» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість у розмірі 147 609,27 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , ОСОБА_2  просять скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 , ОСОБА_2  зазначають, що позивачем не надано належних доказів, які б відображали обсяг споживання послуг та вірність розрахунків щодо оплати відповідних послуг. Сам по собі розрахунок заборгованості, складений одноособово позивачем, не є доказом наявності заборгованості. Щодо вимог про стягнення інфляційної складової боргу, трьох відсотків річних то такі вимоги є похідними від вимог про стягнення заборгованості, тому задоволенню не підлягають. Також, вказують, що ними було подано до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності, при цьому, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні наведено невірний розрахунок суми, вимоги щодо задоволення якої не підлягають задоволенню. Позивач звернувся до суду із пропуском трирічного строку позовної давності, що було підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості у розмірі 21 426,41 грн.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 р. № 1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001 р., укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» Комунальне підприємство «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади м. Києва, що повернуто з володіння та користування Публічного акціонерного товариства «Київенерго». За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 р. № 591 Комунальному підприємству «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. Отже з 01.05.2018 р. надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води здійснює Комунальне підприємство «Київтеплоенерго».
28 березня 2018 року в газеті «Хрещатик» № 34 (5085) було опубліковано повідомлення про публічний договір (оферту) про надання Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», як виконавцем, послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води та опубліковано договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води.
Відповідно до п.п. 1, 14 договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, виконавець зобов`язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води згідно діючими нормативами, а споживач зобов`язався своєчасно та у повному обсязі сплатити послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що зазначені договором. Розрахунковим періодом є календарний місяць, якщо інше не визначено договором. Оплата послуг щомісячна. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяця) на підставі розрахунків на оплату наданих послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» (далі - Кредитор) та Комунальним підприємством (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - Новий Кредитор/Позивач) було укладено Договір №602-18 про відступлення права вимоги (цесії), за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед Кредитором з оплати спожитих до 01.05.2018 послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01.08.2018 року з урахуванням оплат, що отримані Кредитором за період з 01.08.2018 до дати укладення цього договору. Перелік договорів (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), право вимоги яких відступається за цим договором, зазначається у Додатку №1 та Додатку №2 до цього договору.
Відповідачі зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачами послуг з центрального опалення та постачання гарячої води, які постачало ПАТ «Київенерго» та на даний час постачає Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго».
З наданого позивачем розрахунку вбачається, що у відповідачів виникла заборгованість у розмірі 159 574,36 грн., яка складається з:
заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 13 265,53 грн.; 
інфляційну складову у розмірі 2 241,87 грн., 
три відсотки річних у розмірі 630,20 грн., 
заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 20 513,42 грн.; 
інфляційну складову у розмірі 3 466,77 грн., 
три відсотки річних у розмірі 974,53 грн.; 
заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 14 423,56 грн.; 
інфляційну складову у розмірі 2 437,58 грн.; 
три відсотки річних у розмірі 685,22 грн.; 
заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 28 634,58 грн.; 
інфляційну складову у розмірі 4 839,24 грн., 
три відсотки річних у розмірі 1 360,34 грн.; 
заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 19 443,49 грн.; 
інфляційну складову у розмірі 2 659,11 грн., 
три відсотки річних у розмірі 759,81 грн., 
пеня у розмірі 924,44 грн.; 
заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 32 950,13 грн.; 
інфляційну складову у розмірі 4 166,81 грн., 
три відсотки річних у розмірі 1 174,99 грн., 
пеня у розмірі 1 429,57 грн.; 
заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1 557,02 грн.; 
заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 831,05 грн.; 
заборгованість з обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення у розмірі 205,10 грн.; 
заборгованість зі сплати внесків за обслуговування вузла комерційного обліку постачання гарячої води у розмірі 0,00 грн.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволенні позову, суд першої інстанції приймаючи до уваги заяву відповідача про застосування загального строку позовної давності до вимог позивача, ураховуючи, що предмет спору становить суму заборгованості, нараховану за період з вересня 2015 року за отримані послуги з водопостачання, в той час як позивач звернувся з позовом до суду лише 06 жовтня 2025 року, а також, приймаючи до уваги, що позивачем не заявлено клопотання про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності, із зазначенням причини поважності його пропуску, дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, з урахуванням правил загальної позовної давності, та присудив до стягнення з відповідачів нараховану позивачем станом на 01 вересня 2025 року заборгованість в межах строку давності, тобто періоду з 01 травня 2017 року до 01 вересня 2025 року зменшивши суму боргу за централізоване опалення на 3 876,00 грн., за гаряче водопостачання на 5 774,41 грн., 3% річних - на 483,00 грн., інфляційні втрати на 1 831,68 грн.
Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з такимивисновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила).
Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (в редакції Закону, чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).
Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення (частина п`ята статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» були визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.
Згідно із статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.
Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень цивільного законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.
Згідно частини першої статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Аналогічні положення містить уведений в дію 01 травня 2019 року Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, згідно частини першої статті 9 якого споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Згідно пункту 18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.
Пунктом 30 Правил передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.
Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
При розгляді такої категорії спорів слід враховувати правовий висновок, викладений у постанові від 20 квітня 2016 року Верховного Суду України при розгляді справи № 6-2951цс15, предметом якої був спір про стягнення боргу за надані комунальні послуги, відповідно до якого, хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що відносини між учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).
Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 щодо обов`язковості сплати комунальних послуг незалежно від наявності договору.
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якими вони фактично користувалися ними. При цьому наявність чи відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги та обґрунтованість їх розміру.
Наявність відносин між сторонами, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.
Судом встановлено, що відповідачі були споживачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , які надавало ПАТ «Київенерго», а після 01 травня 2018 року - КП «Київтеплоенерго». 
Як стверджує позивач, відповідачами належним чином не проводилась оплата спожитих комунальних послуг, а тому у них наявні невиконані боргові зобов`язання перед позивачем за надані послуги з теплопостачання та постачання гарячої води.
На підтвердження позовних вимог КП «Київтеплоенерго» надало: розрахунки заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01 травня 2018 року до 01 вересня 2025 року; копії витягів з додатку до договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18. корінці нарядів включення та відключення теплопостачання та довідку про обсяги споживання з постачання теплової енергії.
Згідно розрахунку заборгованості за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого постачання гарячої води, заборгованість відповідачів перед позивачем становить 28 634,58 грн. та за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 32 950,13 грн.
Відповідно до п. 4 ч. 1 розділу ІХ Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництвата житлово-комунальногогосподарства України№ 315 від 22.11.2018 Сумарний обсяг спожитої гарячої води в i-их приміщеннях, не оснащених вузлами розподільного обліку (?іVпр.іб.обл.гвп), визначається розрахунком для кожного такого приміщення за формулою:
Сумарний обсяг спожитої гарячої води в i-их приміщеннях, не оснащених вузлами розподільного обліку (?іVпр.іб.обл.гвп), визначається розрахунком для кожного такого приміщення за формулою:
	(39)	
де:		-	кількість осіб, які фактично користуються комунальною послугою в i-му приміщенні, не оснащеному вузлом (вузлами) розподільного обліку гарячої води, особа;	
		-	норма споживання гарячої води, що установлена органом місцевого самоврядування, м3/особу на місяць.	
					
Судом встановлено, що квартира відповідачів не обладнана квартирним приладом обліку гарячої води, а тому позивачем здійснено нарахування плати за гаряче водопостачання відповідача за нормою споживання, що встановлена органом місцевого самоврядування, м3/особу на місяць.
Доводів не обґрунтованості розрахунку зробленого позивачем в цій частині, які б вказували на його не правильність відповідачами не наведено. Належними та допустимим доказами поданий розрахунок не спростовано, а тому позивні вимоги в цій частині щодо заборгованості за спожиту гарячу воду після травня 2018 року підлягають задоволенню. 
Згідно розрахунку заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення, заборгованість у відповідачів перед позивачем з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року становить 14 423,56 грн.; заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 19 443,49 грн.
Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Разом з цим, вказаний обов`язок виникає лише у разі отримання споживачем певних послуг.
Як було зазначено вище, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Отже питання кількості фактично отриманої споживачем теплової енергії входить до предмета доказування у справі і має істотне значення для її правильного вирішення.
Відповідна правова позиція викладена в п.п. 27, 28 Постанови Верховного Суду від 25.07.2019 у справі № 916/2267/17.
За приписами ст. 79-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Заперечуючи проти вимог позивача представник відповідачів в своїй апеляційній скарзі вказував, що розмір нарахувань за послуги з теплопостачання нічим не підтверджені, не відповідають методиці нарахування, не містять відправних даних, які б надавали можливість переконатись у їх правильності чи можливість споживачу зробити власний розрахунок. 
Перевіряючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд виходить з наступного.
За приписами п. 24 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 830 від 21.08.2019 розподіл між споживачами обсягу спожитої у будівлі послуги здійснюється з урахуванням показань вузлів розподільного обліку теплової енергії, а у разі їх відсутності - пропорційно опалюваній площі (об`єму) приміщення споживача відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22.11.2018 № 315 (надалі Методика).
Відповідно до ч. 1 розділу ІІІ Методики Загальний обсяг спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень у розрахунковому періоді (Qопбуд) визначається за показаннями вузла комерційного обліку теплової енергії (теплолічильника) за його наявності.
Розподіл теплової енергії в будівлі, у якій приміщення не оснащені розподільного обліку теплової енергії, регламентовано ч. 5 розділу ІІІ Методики, відповідно до якого розподілений обсяг для i-го опалюваного приміщення, не оснащеного приладом розподільного обліку теплової енергії, розраховується з урахуванням вимог розділів VII, VIII цієї Методики за формулою:
	(13)	
де:		-	фактичний обсяг спожитої у будівлі/будинку теплової енергії у розрахунковому періоді, Гкал;	
	Sпр.і	-	площа i-го опалюваного приміщення, не оснащеного приладами розподільного обліку теплової енергії, м-2;	
	?i Sпр.i	-	загальна опалювальна площа i-их опалюваних приміщень у будівлі/будинку, не оснащених приладами розподільного обліку теплової енергії, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, або об`єктами нерухомого майна у завершеній будівництвом будівлі, право власності на які не зареєстровано, м-2;	
					
Відповідно до ч. 6 розділу ІІІ Методики, у будівлі/будинку, у якій/якому частина приміщень оснащена приладами розподільного обліку теплової енергії, а решта приміщень не оснащена такими приладами, наявні приміщення з індивідуальним опаленням та/або окремі приміщення з транзитними мережами опалення, обсяг спожитої теплової енергії розподіляється:
на опалення i-го опалюваного приміщення, не оснащеного приладами розподільного обліку теплової енергії (Qб.облпр.і), розраховується за формулою:
	(16),	
де:		-	фактичний обсяг спожитої у будівлі/будинку теплової енергії у розрахунковому періоді, Гкал;	
		-	сумарний обсяг спожитої теплової енергії на опалення j-их опалюваних приміщень, що оснащені вузлами розподільного обліку теплової енергії, Гкал;	
		-	сумарний обсяг спожитої теплової енергії на опалення j-их опалюваних приміщень, донарахований до мінімальної частки середнього питомого споживання, Гкал;	
		-	обсяг спожитої теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку у розрахунковому періоді, Гкал;	
		-	сумарний обсяг спожитої теплової енергії у розрахунковому періоді на опалення приміщень з індивідуальним опаленням та/або окремих приміщень з транзитними мережами опалення, через які прокладені транзитні трубопроводи внутрішньобудинкової системи опалення, Гкал;	
	Sпр.і	-	площа i-го опалюваного приміщення, не оснащеного приладами розподільного обліку теплової енергії, м-2;	
	?i Sпр.і	-	загальна опалювальна площа i-их опалюваних приміщень у будівлі/будинку, не оснащених приладами розподільного обліку теплової енергії, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, або об`єктами нерухомого майна у завершеній будівництвом будівлі, право власності на які не зареєстровано, м-2;	
		-	площа усіх опалювальних приміщень у будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та/або окремі приміщення з транзитними мережами опалення), окрім МЗК та допоміжних приміщень, м-2.	
					
Після визначення обсягу спожитої теплової енергії на опалення i-го опалюваного приміщення, не оснащеного приладами розподільного обліку теплової енергії, цей обсяг перевіряється на дотримання вимоги щодо максимального споживання обсягу теплової енергії на опалення приміщення без приладу обліку у відповідності до пункту 4 розділу VI цієї Методики.
З матеріалів справи вбачається, і це не заперечується сторонами, що житловий будинок АДРЕСА_1 , обладнаний загальнобудинковим приладом обліку теплової енергії. Квартира відповідачів не обладнана приладом обліку теплової енергії.
За таких обставин плата за користування тепловою енергією для відповідачів має нараховуватись у відповідності до ч. 6 розділу ІІІ Методики з урахуванням:
- фактичного обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії у розрахунковому періоді, Гкал;
- сумарного обсяг спожитої теплової енергії на опалення j-их опалюваних приміщень, що оснащені вузлами розподільного обліку теплової енергії, Гкал;
- сумарного обсягу спожитої теплової енергії на опалення j-их опалюваних приміщень, донарахованого до мінімальної частки середнього питомого споживання, Гкал;
- обсягу спожитої теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку у розрахунковому періоді, Гкал;
- сумарного обсягу спожитої теплової енергії у розрахунковому періоді на опалення приміщень з індивідуальним опаленням та/або окремих приміщень з транзитними мережами опалення, через які прокладені транзитні трубопроводи внутрішньобудинкової системи опалення, Гкал; 
- площі i-го опалюваного приміщення, не оснащеного приладами розподільного обліку теплової енергії, м-2; 
- загальної опалювальної площі i-их опалюваних приміщень у будівлі/будинку, не оснащених приладами розподільного обліку теплової енергії, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, або об`єктами нерухомого майна у завершеній будівництвом будівлі, право власності на які не зареєстровано, м-2;
- площі усіх опалювальних приміщень у будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та/або окремі приміщення з транзитними мережами опалення), окрім МЗК та допоміжних приміщень, м-2.
Всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України ні поданий позивачем розрахунок ні інші докази подані позивачем не містять вищезазначених вихідних даних, які б надали можливість здійснити розрахунок спожитого відповідачами тепла чи перевірити зроблений позивачем розрахунок. 
Як вірно зазначено представником відповідачів, корінці нарядів, долучені до матеріалів справи містять відомостей про теплові навантаження багатоквартирного будинку, при цьому показник теплового навантаження є розрахунковою величиною, незмінною на кожен опалювальний період та жодним чином не визначає фактичне споживання теплової енергії.
В наданих суду позивачем корінцях нарядів на включення, відключення теплопостачання (а.с. 18-25) зазначається нульове споживання теплової енергії будинком, в якому проживають відповідачі.
Так в графі теплове навантаження початкова величина зазначено «0» Гкал/год. Кінцева величина також зазначена «0» Гкал/год., що не узгоджується з нарахуванням, які позивач зазначає в своєму розрахунку.
При цьому, як було зазначено вище, позивачем не надано суду доказів щодо помісячного обсягу загальнобудинкового споживання теплової енергії, даних про кількість теплової енергії, що була спожита квартирами, які обладнані квартирними приладами обліку теплової енергії, чи є такі квартири взагалі, їх кількість, кількість теплової енергії, що була використана на опалення місць загального користування, загальна площа всіх приміщень, що не обладнані приладами обліку теплової енергії, та у зв`язку з цим, обрахована у відповідності до Методики частка теплової енергії, що припадає на опалювальну площу квартири відповідачів. 
Надана до суду довідка про обсяги споживання послуги з постачання теплової енергії/послуги з постачання гарячої води за показниками КВОТЕ (а.с.26), в якій зазначено сукупний обсяг споживання теплової енергії з 2018 року без розшифровки обсягів щорічного та щомісячного споживання не є допустимим доказом в розумінні ст. 77-78 ЦПК України, оскільки не містить даних щодо джерела інформації та особи що її видала. Вона не підписана жодної особою та не містить будь-яких реквізитів, які б давали можливість ідентифікувати її видавника.
З зазначеної довідки вбачається, що вона фактично являє собою аркуш паперу, на якому невідомою особою надруковано певну інформацію, яку позивач вважає такою, що відповідає дійсності.
За відсутності зазначених вихідних даних, суд позбавлений можливості перевірити обґрунтованість наданого позивачем розрахунку, який за таких обставин, фактично є твердженням позивача.
На вказані обставини обґрунтовано посилається апелянт в своїй апеляційній скарзі.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обсягу постачання теплової енергії до квартири відповідачів за період з травня 2018 року, а відтак і обґрунтованість здійснених нарахувань. Зазначене є підставою до відмови в задоволенні позову через недоведеність обставин справи, які позивач вважає встановленими. 
Крім того, звертаючись до суду з даним позовом, позивач серед іншого, просив стягнути з відповідачів заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.
З матеріалів справи, вбачається, що позивач на підставі договору № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року, укладеного з ПАТ «Київенерго», прийняв право вимоги до відповідачів щодо заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 13 265,53 грн. 
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України).
Стороною позивача надано суду додаток № 1 до даного договору, в яких зазначено перелік споживачів право вимоги щодо заборгованості з оплати послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води яких відступлено позивачу.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Заявляючи вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 13 265,53 грн. позивач не звернув уваги, що жодного доказу наявності такої заборгованості, часу та підстав її виникнення матеріали справи не містять.
В даному випадку відступлення ПАТ «Київенерго» певної суми заборгованості на користь позивача, ніяким чином не підтверджує її наявність та обґрунтованість.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).
За змістом ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Всупереч вимогам зазначених норм закону, позивач, стверджуючи про отримання права вимоги зазначеної заборгованості від ПАТ «Київенерго», не надав суду ні оригіналу, ні належним чином засвідченої копії, ні витягу з договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18. Наявна на ст. 27 фотокопія першої та останньої сторінки договору не є оригіналом, не є засвідченою належним чином копією та не є засвідченим витягом, що в силу вимог ст. 95 ЦПК України не дає суду апеляційної інстанції підстав вважати дану фотокопію письмовим доказом.
Також апеляційний суд не приймає до уваги, розрахунок заборгованості з постачання теплової енергії та гарячої води в період до 01 травня 2018 року, який зроблено та подано позивачем, оскільки такий розрахунок по суті є лише твердженням позивача, яке не створює для суду обов`язок вважати обставини, зазначені в такому твердженні доведеними. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Подаючи до суду вказаний розрахунок, позивач не звернув уваги, що в період, за який зроблений розрахунок, а саме до 01 травня 2018 року, він не був виконавцем цих послуг.
З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що розрахунок боргу за надані послуги з постачання теплової енергії та гарячої води за період до 01 травня 2018 року, не може бути зроблений особою, яка ці послуги не надавала, а відтак є не належним та не допустимим доказом та не може прийматись до уваги.
Разом з тим будь-якого розрахунку заборгованості за вказані послуги, зробленого особою, яка їх надавала в зазначений період, а саме ПАТ «Київенерго», позивач суду не надав. 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 13 265,53 грн. та до 01 травня 2018 року послуги з централізованого гарячого водовідведення у розмірі 20 513,42 грн. є не доведеними та задоволенню не підлягають.
На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та помилково стягнув з відповідачів дану заборгованість.
Щодо застосування позовної давності.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 61-20952св19).
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості до 01 травня 2018 року через недоведеність вимог в цій частині - підстав для застосування позовної давності немає.
Доводи апеляційної скарги про незаконність нарахування відповідачем плати за абонентське обслуговування, апеляційний суд відхиляє з огляду на наступне.
Пунктом 11 ч.1 ст.1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що плата за абонентське обслуговування - це платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір) або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньо будинкових систем про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньо будинкових систем) (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньо будинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води).
Згідно п. 33 Правил надання послуг з постачання теплової енергії, передбачена щомісячна плата за абонентське обслуговування. Абонентська плата включає такі витрати: здійснення розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами (зняття показів теплового лічильника, розподіл спожитих Гкал між абонентами; друк інформаційних повідомлень), оплата банківських послуг, нарахування та стягнення плати за спожиті послуги; заробітна плата обслуговуючого персоналу та нарахування єдиного соціального внеску на зарплату; обслуговування та заміна вузлів комерційного обліку теплової енергії (у разі їх наявності), господарські витрати (електроенергія, заправка картриджів, обслуговування комп`ютерів, канцелярські витрати, надання різних довідок).
Плата за абонентське обслуговування нараховується всім споживачам. Споживач не звільняється від плати за абонентське обслуговування у разі відсутності фактичного споживання ним послуги або у разі відключення (відокремлення) його квартири або нежитлового приміщення від мереж (систем) централізованого теплопостачання.
Плата за абонентське обслуговування затверджується внутрішнім наказом по підприємству та визначається виконавцем комунальних послуг за їх фактичними витратами у розрахунку на 1 абонента/місяць. Тобто плата за абонентське обслуговування розраховується не за обсяги спожитих послуг, а в розрахунку на 1 абонента та виставляється, як окремий платіж.
Таким чином, позивні вимоги в частині стягнення заборгованості з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1 557,02 грн.; заборгованості з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 831,05 грн.; заборгованості з обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення у розмірі 205,10 грн., підлягають до задоволення.
Щодо доводів відповідачів про порушенням судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду справи, вони також, не заслуговують на увагу, оскільки не є такими, що тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції частково не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі позовної заяви КП «Київтеплоенерго» сплатило судовий збір у розмірі 3 028,00 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідачів пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (48,34%), а саме у розмірі 1 463,73 грн. (3028*48,34%), тобто 731,86 грн. з кожного.
При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сплатили судовий збір у загальному розмірі 7 267,20 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги, сплачений відповідачами судовий збір підлягає стягненню на їх користь з позивача пропорційно до задоволеної частини вимог апеляційної скарги (51,66%), а саме у розмірі 3 754,23 грн. (7267,20*51,66%), тобто по 1 877,11 грн. кожному відповідачу.
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе стягнути з КП «Київтеплоенерго» на користь  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 різницю між сумою судового збору, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, та сумою, яку позивач має компенсувати відповідачам. Така різниця становить 2 290,50 грн. (3 754,23-1 463,73), тобто по 1 145,25 грн. кожному.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником Кисель Анною Сергіївною задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго», місце знаходження: м. Київ, Площа Івана Франка, 5, ідентифікаційний код 40538421 заборгованість:
за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 28 634,58 (двадцять вісім тисяч шістсот тридцять чотири) гривні 58 копійок; 
інфляційну складову у розмірі 4 839,24 (чотири тисячі вісімсот тридцять дев`ять) гривень 24 копійки, 
три відсотки річних у розмірі 1 360,34 (одна тисяча триста шістдесят) гривень 34 копійки; 
заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 32 950,13 (тридцять дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят) гривень 13 копійок; 
інфляційну складову у розмірі 4 166,81 (чотири тисячі сто шістдесят шість) гривень 81 копійка, 
три відсотки річних у розмірі 1 174,99 (одна тисяча сто сімдесят чотири) гривні 99 копійок, 
пеня у розмірі 1 429,57 (одна тисяча чотириста двадцять дев`ять) гривень 57 копійок; 
заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1 557,02 (одна тисяча п`ятсот п`ятдесят сім) гривень 02 копійки; 
заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 831,05 (вісімсот тридцять одна) гривні 05 копійок; 
заборгованість з обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення у розмірі 205,10 (двісті п`ять) гривень 10 копійок.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго», місце знаходження: м. Київ, Площа Івана Франка, 5, ідентифікаційний код 40538421 на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 судовий збір у розмірі 2 290,50 (дві тисячі двісті дев`яносто) гривень 50 копійок, тобто по 1 145,25 (одна тисяча сто сорок п`ять) гривень 25 копійок кожному.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повне судове рішення складено 19 березня 2026 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.