ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 р.	Справа № 440/252/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: П`янової Я.В. , Бегунца А.О. ,
за участю секретаря судового засідання Тютюник О.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 (головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова) по справі № 440/252/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Полтаві Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
про встановлення факту, що має юридичне значення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Київського відділу державної виконавчої служби у м. Полтаві Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що полягає у невчиненні дій зі зняття арешту з належного ОСОБА_1 майна після закінчення виконавчих проваджень № 9697763 від 03.05.2006, № 25786062 від 23.03.2012;
- зобов`язати Київський відділ державної виконавчої служби у м. Полтаві Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт накладений постановою державного виконавця Державної виконавчої служби у Київському районі м. Полтави про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14.06.2006 серія АА №044847 шодо нерухомого майна ОСОБА_1 реєстраційний номер обтяження 3334775.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі.
Позивач, не погодившись з ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне встановлення обставин справи просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що спір у цій справі стосується бездіяльності державного виконавця щодо не зняття арешту з його майна за відсутності відкритого виконавчого провадження, а отже в даному випадку спір має розглядатись в порядку адміністративного судочинства.
Звертає увагу, що саме до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних осіб з органами державної влади, зокрема, органами державної виконавчої служби з приводу їх протиправної бездіяльності при здійсненні владних управлінських функцій.
Вказує, що предметом спірних правовідносин не є порушення майнових прав та інтересів позивача на нерухоме майно, а отже спір не є цивільно-правовим.
Просить врахувати постанову Верховного Суду від 07.02.2025 по справі № 520/18834/24 у подібних правовідносинах.
Київський відділ Державної виконавчої служби у м. Полтаві Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - відповідач) не надав відзив на апеляційну скаргу.
Учасники справи про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, позивач просив розгляд справи проводити за відсутності його представника.
Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що на примусовому виконанні у Київському відділі Державної виконавчої служби у м. Полтаві двічі перебував виконавчий лист № 2-453/06, виданий Київським районним судом м. Полтави на підставі рішення у цивільній справі щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ "Райффазен Банк Аваль" заборгованості в сумі 12 174,50 грн (в межах виконавчого провадження № 9697763 та № № 25786062).
Постановою державного виконавця в межах виконавчого провадження № 9697763 накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_1 .
На звернення позивача до Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Полтаві із заявою про зняття арешту з майна, останній листом від 22.10.2025 повідомив , що арешт може бути знятий за рішенням суду.
Не погодившись із бездіяльністю відповідача щодо не зняття арешту з майна, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору є бездіяльність державного виконавця під час примусового виконання рішення суду, постановленого у порядку цивільного судочинства, а тому справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п. 1 та абз. 2 п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Згідно зі ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Таким чином, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Поряд з цим, згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За приписами ч. 1 ст. 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Тобто, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
За приписами ч. 1 ст. 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - № 1404-VIII) встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 5 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусовому виконанню відповідно до цього Закону підлягають постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Частиною 2 ст. 74 Закону № 1404-VIII встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги стосуються невжиття заходів відповідачем щодо знаття арешту з майна боржника – позивача при відсутності виконавчих проваджень, відкритих на підставі виконавчого листа № 2-453/06, виданого Київським районним судом м. Полтави у цивільній справі щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ "Райффазен Банк Аваль" заборгованості в сумі 12 174,50 грн.
Суд першої інстанції визнав необхідним відмовити у відкритті провадження у цій справі в порядку адміністративного судочинства, оскільки бездіяльність державного виконавця вчинена в ході примусового виконання виконавчого листа у цивільній справі, а тому цей спір підлягає розгляду за правилами ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. У позовній заяві зазначається ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження (за наявності).
Отже, припис вказаної статті КАС України застосовується лише у випадку, якщо інший нормативно-правовий акт не визначає інший порядок оскарження дій і бездіяльності державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби.
Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 2 Закону № 1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад, як забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Як вже зазначалось, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1ст. 74 Закону № 1404-VIII).
За приписами ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Таким чином, зазначеними нормами передбачена можливість оскарження боржником або стягувачем дій/бездіяльності державного виконавця до того суду, який видав виконавчий документ на виконання свого рішення, зокрема ухваленого в порядку цивільного судочинства. Така скарга подається з метою судового контролю за виконанням судового рішення, ухваленого у відповідній справі.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Отже, оскільки позивач був відповідачем у цивільній справі та боржником у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Київського районного суду м. Полтави, то справа щодо оскарження ним бездіяльності державного виконавця, що полягає у невчиненні дій зі зняття арешту з належного ОСОБА_1 майна після закінчення виконавчих проваджень № 9697763 від 03.05.2006, № 25786062 від 23.03.2012, відкритих на підставі виконавчого листа № 2-453/06, виданого Київським районним судом м. Полтави у цивільній справі щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ "Райффазен Банк Аваль" заборгованості в сумі 12 174,50 грн підлягає розгляду в порядку ЦПК.
Подібна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22.12.2022 у справі № 160/12964/21.
Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 07.02.2025 по справі № 520/18834/24 колегія суддів відхиляє з огляду на нетотожність справ.
Так, у справі № 520/18834/24 Верховний Суд надавав оцінку спірним правовідносинам, враховуючи доводи позивача щодо неможливості визначення в рамках якого виконавчого провадження накладено арешт на нерухоме майно; зауважив, що при вирішенні справи судами не встановлено у рамках якого виконавчого провадження накладено арешт на майно, у зв`язку з чим скасував судові рішення та направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Натомість у справі, що розглядається судом першої інстанції встановлено, що арешт на майно позивача накладено в межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Київським районним судом м. Полтави у цивільній справі.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а отже наявні підстави для відмови у відкритті провадження з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України та роз`яснення, що вирішення цього спору віднесено до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування ухвали суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 312, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 по справі № 440/252/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова	
Судді	   	Я.В. П`янова   А.О. Бегунц   	
Повний текст постанови складено 30.03.2026 року