ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року	Львів	Справа №260/6716/25 пров. №А/857/3437/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючої судді- Хобор Р.Б.,
суддів: Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.,
з участю секретаря судового засідання Богачука Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги Ужгородської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю “Маркан” на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2025 року у справі № 260/6716/25, що ухвалила суддя Скраль Т.В., у місті Ужгороді, за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Ужгородської міської ради, третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю “Маркан”, Товариства з обмеженою відповідальністю “Івета” про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Ужгородської міської ради, в якому просять визнати протиправним та скасувати рішення Ужгородської міської ради № 1302 від 13.06.2023 року (XXХVIІ сесія VIІI скликання) про затвердження містобудівної документації - “Внесення змін в детальний план території, обмеженої вулицями Швабською, Мукачівською, Одеською, Франтішека Тіхого та Конопляною”.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку та земельної ділянки площею 0,06 га з кадастровим номером - 110100000:10:001:0140, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд яка розташована за адресою – АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.05.2016 року. 
ОСОБА_1 наголошує на тому, що будівництво на земельній ділянці з кадастровим номером 2110100000:10:001:0156 ТзОВ “Маркан” здійснює без дотримання санітарних розривів та протипожежних відстаней, відносно нерухомості позивача, яка знаходиться на суміжній земельній ділянці з кадастровим номером 2110100000:10:001:0140. 
ОСОБА_2 , за договором купівлі-продажу, є власником земельної ділянка площею 0,102 га, цільове призначення якої - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки 2110100000:10:001:0271. На вказаній земельній ділянці, знаходиться нерухоме майно, у якому позивачці на праві спільної часткової власності належить частка 72/1000.
Починаючи з 26.09.2024 року, власник суміжної земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:10:001:0156 - Товариство з обмеженою відповідальністю “Маркан”, розпочало забудову власної ділянки, та здійснює будівництво декількох багатоквартирних житлових будинків. 
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наголошують на протиправності та необхідності скасування рішення Ужгородської міської ради № 1302 від 13.06.2023 року (XXXVII сесія VIII скликання) про затвердження містобудівної документації – “Внесення змін в детальний план території, обмеженою вулицями Швабською, Мукачівською, Одеською, Франтішека Тіхого та Конопляною” у зв`язку із тим, що затверджені зазначеним рішенням зміни до детального плану не відповідають Генеральному плану міста Ужгорода щодо цільового призначення земельних ділянок ТзОВ “Маркан” та ТзОВ “Івета”. 
На думку позивачів, затверджені рішенням № 1302 зміни до детального плану встановлюють функціональне призначення Ж-7 для ділянок, які за Генеральним планом міста Ужгорода належать до території промислових підприємств, що суперечить ч. 1 ст. 19 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” № 3038-VI від 17 лютого 2011 року (далі – Закон № 3038-VI).
05 грудня 2025 року Закарпатський окружний адміністративний суд прийняв рішення, відповідно до якого позов задовольнив повністю.
Визнав протиправним та скасував рішення Ужгородської міської ради № 1302 від 13 червня 2023 року (XXХVIІ сесія VIІI скликання) про затвердження містобудівної документації – “Внесення змін в детальний план території, обмеженої вулицями Швабською, Мукачівською, Одеською, Франтішека Тіхого та Конопляною” (далі також - рішення № 1302). 
Зобов`язав Ужгородську міську раду невідкладно, після набрання рішенням суду законної сили, опублікувати резолютивну частину рішення суду про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним, відповідно до вимог частини першої статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України.
Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Ужгородської міської ради на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судові витрати - по 968,96 грн на користь кожного із позивачів.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що рішення № 1302 є нормативно-правовим актом, а тому може бути оскаржено протягом усього строку його чинності, відповідно до ч. 3 ст. 246 КАС України. 
Суд першої інстанції вважав, що проектування громадських забудов та житлових будинків замість розміщення експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості не може вважатися уточненням генерального плану населеного пункту чи плану зонування (цільове призначення 11.02).
Крім того, на думку суду першої інстанції, приймаючи оскаржене рішення, Ужгородська міська ради також порушила вимоги статті 5 Закону № 3038-VI, оскільки не врахувала вимоги містобудівної документації - Генерального плану міста Ужгорода. 
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржили відповідач та третя особа, подавши апеляційні скарги, у яких просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
На обґрунтування вимог апеляційної скарги Ужгородська міська рада зазначає, що при затвердженні детального плану правомірно застосовано п. 6-3 розділу V Закону № 3038-VI, який до 1 січня 2025 року дозволяв визначати функціональне призначення території детальним планом. Відповідач також посилається на стратегічну настанову Генерального плану щодо мінімізації промислових зон у місті та на постанову Верховного Суду від 26 квітня 2019 року у справі № 826/11046/16, за якою неузгодженість між генеральним та детальним планами не тягне автоматичного визнання акта незаконним за відсутності прямої законодавчої заборони.
Ужгородська міська рада наголошує на тому, що на момент прийняття рішення № 1302 чинним був Генеральний план міста Ужгорода 1991 року з коригуванням окремих розділів 2004 року, текстова частина якого передбачала винесення промислових підприємств за межі міста та нове будівництво на реконструйованих територіях, зокрема по вул. Мукачівській. Спірний детальний план, на переконання відповідача, реалізував та узгодив саме ці положення Генерального плану щодо мінімізації промислових зон, а тому висновок суду першої інстанції про невідповідність детального плану генеральному є помилковим.
Відповідач також звертає увагу на те, що Генеральний план передбачає розвиток напрямів використання територій міста, а не їх стале використання, позивачі не довели протиправність прийнятого рішення, в матеріалах справи відсутні обґрунтовані докази протиправної поведінки Ужгородської міської ради, а планування і забудова відповідної промислової території встановлена Генеральним планом 1991 року, реалізацію якого здійснено шляхом прийняття відповідного детального плану.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги ТзОВ “Маркан” посилається на правомірність застосування відповідачем п. 6-3 розділу V Закону № 3038-VI, при прийнятті рішення № 1302. Також ТзОВ “Маркан” вважає, що спірне рішення не порушує прав позивачів, оскільки будівництво здійснюється відповідно до дозволу на виконання будівельних робіт № IУ013250801853 від 06 серпня 2025 року та позитивного висновку експертизи. На думку ТзОВ “Маркан”, рішення № 1302 повністю виконане, а тому оскарження цього рішення є неефективним способом захисту прав позивачів. Крім того, звертає увагу на те, що позивачі зловживають процесуальними правами.
09 березня 2026 року до апеляційного суду від представника позивачів адвоката Бойка Богдана Богдановича надійшла заява про відмову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від позову у справі № 260/6716/25, закриття провадження та визнання нечинним рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2025 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з такого.
Суд першої інстанції встановив те, що 04 червня 2004 року рішенням Ужгородської міської ради ХХХІХ сесії IV скликання № 313 затверджено Генеральний план міста Ужгород (коригування окремих розділів).
Супровідна записка до проєкту рішення “Про затвердження містобудівної документації» передбачає, що даним проєктом пропонується затвердити містобудівну документацію. Містобудівна документація розроблена на підставі рішення ХХХ сесії Ужгородської міської ради 13.12.2022 року № 1042 “Про внесення змін до детального плану території, обмеженої вулицями Швабською, Мукачівською, Одеською, Франтішека Тіхого та Конопляною”. 
21 квітня 2023 року проведено громадські слухання проєкту. 
13 червня 2023 року Рішенням № 1302 винесеним Ужгородською міською радою на підставі ст. 19 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” та ст. 59 закону “Про місцеве самоврядування в Україні”, керуючись наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 16.11.2011 року № 290 затверджено містобудівну документацію – “Внесення змін в детальний план території, обмеженої вулицями Швабською, Мукачівською, Одеською, Франтішека Тіхого та Конопляною” .
15 червня 2023 року рішення оприлюднено на сайті Ужгородської міської ради. 
Відповідно до Генерального плану, під позначкою 156 вказана земельна ділянка по АДРЕСА_2 , що за функціональним призначенням належить до території промислових підприємств.
Згідно з викопіювання із містобудівної документації “Детальний план території обмеженої вулицями Швабською, Мукачівською, Одеською, Франтішека Тіхого та Конопляною” затвердженої рішенням Ужгородської міської ради № 1287 від 11.10.2018 року (ХХVIII сесія VII скликання) функціональне призначення вказаної території: виробнича та комунально-складська територія.
Позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку та земельної ділянки площею 0,06 га за кадастровим номером - 110100000:10:001:0140, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд яка розташована за адресою – АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.05.2016 року.
Позивачка ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу є власницею земельної ділянка площею 0,102 га, цільове призначення якої - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки 2110100000:10:001:0271. Згідно з витягом з державного реєстру речових прав, станом на 02.05.2025 року, за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки 2110100000:10:001:0157 (цільове призначення: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, площа 11902 кв.м. на вищезазначеній земельній ділянці, знаходиться нерухоме майно, за яким ОСОБА_2 стала власником спільної часткової власності (у частці 72/1000).
Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 444496 від 27.05.2008 року, ТзОВ “Маркан” є власником земельної ділянки площею 0,9543 га, земельна ділянка розташована АДРЕСА_2 , цільове призначення земельної ділянки: землі підприємств іншої промисловості.
Відповідно до інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, станом на 08.11.2024 року, за адресою: АДРЕСА_2 знаходиться земельна ділянка площею 0,9543 га з кадастровим номером 2110100000:10:001:0156 із цільовим призначенням: 02.10 Для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури, категорія земель – землі житлової та громадської забудови, власник ТзОВ “Маркан”.
06 листопада 2025 року, згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зареєстровано право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:10:001:0156, площа 0,9543 га (орендар ТзОВ “Івета”), строк дії оренди до 06.05.2028 року.
Земельна ділянка ТзОВ “Маркан” з кадастровим номером 2110100000:10:001:0156 є суміжною із земельними ділянками, які належать на праві власності ПП “Ритм 2011” (з 02.05.2025 року земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:10:001:0271 належить ОСОБА_2 ) та ОСОБА_1 :
- земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:10:001:0271, площею 0,102 га, цільове призначення – для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;
- земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:10:001:0276, площею 0,3703 га, цільове призначення – для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; 
- земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:10:001:0272, площею 0,1544 га, цільове призначення – для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;
- земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:10:001:0174, площею 0,1313 га, цільове призначення – для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (03.07) категорія: землі житлової та громадської забудови, за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, станом на 19.08.2025 року, за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться земельна ділянка площею 0,313 га з кадастровим номером 2110100000:10:001:0174 із цільовим призначенням 02.10 - для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури, категорія земель - землі житлової та громадської забудови, право оренди земельної ділянки ТзОВ “Івета”.
24 грудня 2024 року ТзОВ “Маркан” та ТзОВ “Івета” затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва – нове будівництво комплексу багатоквартирних житлових будників з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та підземним паркінгом за адресою м. Ужгород, вул. Мукачівська 44. 
Відповідність цільового та функціонального призначення земельних ділянок: 2110100000:10:001:0174 площа: 0,0313 га, 2110100000:10:001:0366 площа 0.0667 га, 2110100000:10:001:0156 площа 0.9543 га. Функціональне призначення: Ж-4 (багатоквартирна житлова забудова (зона багатоквартирної житлової забудови), згідно з документом: ДПТ, обмеженої вулицями Швабською, Мукачівською, Одеською, Франтішека Тіхого та Конопляною.
Вважаючи, що рішення Ужгородської міської ради від 13 червня 2023 року № 1302, яким затверджено детальний план передбачає громадську забудову, в тому числі житлову, на землях, які, за Генеральним планом, належать до територій промислових підприємств, а отже фактично змінює положення Генерального плану міста Ужгорода, щодо функціонального призначення територій промисловості на землі громадської та житлової забудови, що є підставою для визнання такого протиправним.
Щодо питання про прийняття відмови позивачів від позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КАС України, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову.
Згідно зі ст. 189 КАС України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві (ч. 1 ст. 189 КАС України).
До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення (ч. 2 ст. 189 КАС України).
Про прийняття відмови від позову суд постановляє ухвалу, якою закриває провадження у справі. У разі часткової відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу, якою закриває провадження у справі щодо частини позовних вимог (ч. 3 ст. 189 КАС України).
Суд не приймає відмови від позову, визнання позову і продовжує розгляд адміністративної справи, якщо ці дії позивача або відповідача суперечать закону чи порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси (ч. 5 ст. 189 КАС України).
Згідно з ч. 1 ст. 314 КАС України, позивач може відмовитися від позову, а сторони можуть примиритися у будь-який час до закінчення апеляційного провадження.
Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що, у разі відмови від позову або примирення сторін, суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу відповідно до вимог статей 189, 190 цього Кодексу, якою одночасно визнає нечинним судове рішення суду першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.
У постанові від 21 жовтня 2025 року у справі № 420/25098/21 Верховний Суд зазначив, що суд повинен оцінити, на які правовідносини вплине відмова від позову, чи може вона мати значення для інших осіб та чи не призведе до порушення їх прав та інтересів, і що коло таких осіб не вичерпується лише особами, які беруть участь у справі.
Апеляційний суд встановив, що предметом цієї справи є рішення Ужгородської міської ради № 1302 від 13 червня 2023 року – нормативно-правовий акт, що регулює режим використання конкретної території та поширюється на невизначене коло осіб. 
Відповідно до ч. 3 ст. 264 КАС України, нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом усього строку їх чинності. Це означає, що у разі закриття провадження у цій справі, внаслідок прийняття відмови від позову рішення № 1302 залишиться чинним. У такому разі, на підставі цього рішення виникатимуть нові правовідносини. Таким чином, прийняття відмови від позову не усуне правової невизначеності щодо законності рішення № 1302 і не захистить права тих осіб, чиїх інтересів об?єктивно стосується цей акт.
Крім того, апеляційне провадження у цій справі відкрито за апеляційними скаргами Ужгородської міської ради та ТзОВ “Маркан”, які є самостійними учасниками справи і мають законний інтерес в отриманні судового рішення по суті – щодо законності рішення № 1302. Закриття провадження, через прийняття відмови позивачів від позову, позбавляє апелянтів права на апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції.
Апеляційний суд також враховує, що справи про оскарження нормативно-правових актів мають виражений публічний характер, оскільки ст. 265 КАС України передбачає обов?язкову публікацію резолютивної частини рішення про визнання нормативно-правового акта протиправним, що підкреслює вихід таких справ за межі приватного інтересу окремих позивачів. Предмет спору – законність містобудівного нормативного акта – стосується прав та інтересів усіх осіб, майно яких розташоване на відповідній або суміжній території.
Прийняття відмови від позову та закриття провадження у справі на стадії апеляційного перегляду також порушить права та законні інтереси невизначеного кола осіб, у яких на підставі рішення Ужгородської міської ради № 1302 від 13 червня 2023 року виникли правовідносини у сфері містобудування – зокрема осіб, які отримали містобудівні умови та обмеження на підставі затвердженого цим рішенням детального плану території, здійснили проектування, отримали дозволи на виконання будівельних робіт та розпочали будівництво. Ці особи мають право на правову визначеність щодо законності нормативно-правового акта, на підставі якого вони реалізують свої права, – зокрема право знати, чи є правомірною підстава таких містобудівних умов та обмежень і чи можуть вони продовжувати реалізовувати свої права у сфері містобудування.
Оскільки рішення № 1302 є нормативно-правовим актом, відповідно до ч. 3 ст. 264 КАС України, його може оскаржити будь-яка особа, щодо якої його застосовано, а також будь-яка особа, яка є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано такий акт, протягом усього строку його чинності. Закриття провадження без вирішення питання законності цього акта по суті не усуне правовий спір, а лише відкладе його вирішення, оскільки будь-який інший суб`єкт правовідносин зможе звернутись з аналогічним позовом. 
За таких обставин відповідач – Ужгородська міська рада – перебуватиме у стані постійної правової невизначеності, а особи, які реалізують свої права на підставі цього детального плану, не матимуть жодної гарантії стабільності своїх правовідносин. Вирішення ж справи по суті остаточно визначить правомірність чи протиправність рішення № 1302 і забезпечить правову визначеність для всіх учасників відповідних правовідносин.
Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що у апеляційній скарзі ТзОВ “Маркан” прокликається на те, що, на підставі спірних змін до “Детального плану території, обмеженою вулицями Швабською, Мукачівською, Одеською, Франтішека Тіхого та Конопляною” були видані та затверджені містобудівні умови не тільки ТзОВ “Маркан” та ТзОВ “Івета”, а й іншим особам, зокрема: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ПП “РИТМ 2011”, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ТзОВ “А-1 Девелопмент”.
Відмова позивачів від позову, на переконання апеляційного суду, створить правову невизначеність щодо законності виникнення у вищевказаних осіб відповідних прав та обов`язків, як учасників правовідносин, що виникли на підставі оскарженого рішення, 
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що прийняття відмови від позову у справі про оскарження нормативно-правового акта суперечить засадам верховенства права, публічному інтересу у правовій визначеності щодо правомірності чинного нормативного акта, а також порушує права апелянтів – Ужгородської міської ради та ТзОВ “Маркан” – на апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції. 
Тому апеляційний суд вважає за необхідне відмовити у прийнятті відмови позивачів від позову, що є підставою для продовження апеляційного провадження у вказаній справі.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно – правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого. 
Щодо аргументу ТзОВ “Маркан” про пропуск позивачами строку звернення до суду апеляційний суд зазначає таке. 
Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. 
Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.
Апеляційний суд встановив, що рішення № 1302 є нормативно-правовим актом.
Вказаний висновок апеляційного суду узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 363/3786/17, а саме:
“Отже, можна зробити висновок, що у вказаних правовідносинах Сільрада реалізує свої повноваження як суб`єкт владних повноважень у сфері публічно-правових відносин та пов`язаних із підготовкою та виданням нормативно-правового акта, яким є детальний план території…
…Оспорюване рішення Сільради (“Про затвердження детального плану села Нові Петрівці” прим. апеляційного суду) є нормативно-правовим актом, дія якого поширюється на необмежену кількість суб`єктів та застосовується багаторазово.” 
Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не пропустили строк звернення до суду, оскаржуючи нормативно – правовий акт.
Щодо аргументу ТзОВ “Маркан” про неефективність оскарження виконаного нормативно-правового акта.
Апеляційний суд встановив, що рішення № 1302 є нормативно-правовим актом, який на момент розгляду справи є чинним та регулює правовідносини у сфері містобудування в м. Ужгороді.
Визнання рішення № 1302 протиправним та нечинним є спеціальним способом захисту порушеного права, прямо передбаченим ч. 2 ст. 245 та ст.ст. 264– 265 КАС України. 
Постанови Верховного Суду у справах № 483/448/20 та № 912/2797/21, на які посилається третя особа, стосуються індивідуальних актів. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що нормативно-правові акти, на відміну від індивідуальних, регулюють відносини на перспективу і не вичерпуються виконанням, а тому висновки викладені у вищевказаних постановає є нерелевантними до вказаних правовідносин.
Отже, доводи ТзОВ “Маркан” про неефективність оскарження виконаного рішення органу місцевого самоврядування є безпідставними.
Відповідно до ст. 19 Закону № 3038-VI “Детальний план території деталізує положення Генерального плану населеного пункту або комплексного плану та визначає планувальну організацію і розвиток частини території населеного пункту або території за його межами без зміни функціонального призначення цієї території. Детальний план території розробляється з урахуванням обмежень у використанні земель, у тому числі обмежень використання приаеродромної території, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України.
Детальний план території розробляється за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради з метою визначення планувальної організації, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території, призначених для комплексної забудови чи реконструкції, та підлягає стратегічній екологічній оцінці.
Детальні плани територій одночасно з їх затвердженням стають невід`ємними складовими генерального плану населеного пункту та/або комплексного плану.
2. Детальний план території може передбачати також формування земельних ділянок комунальної власності територіальної громади, на території якої вони розташовані. Формування таких земельних ділянок є обов`язковим, якщо на зазначених земельних ділянках розташовані або передбачається спорудження:
за кошти державного або місцевого бюджету: об`єктів соціальної інфраструктури (освіти, охорони здоров`я, культури, житлово-комунального господарства); об`єктів, передбачених Генеральною схемою планування території України та/або схемою планування області; об`єктів, для розміщення яких відповідно до цього Закону може здійснюватися примусове відчуження земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності;
інших об`єктів, визначених замовником у завданні на проектування.
Формування земельних ділянок для розміщення об`єктів, визначених цією частиною, на підставі детального плану території не здійснюється, якщо такі земельні ділянки вже сформовані.
Детальний план території має передбачати внесення до Державного земельного кадастру відомостей про земельні ділянки, які є сформованими, але відомості про них не внесені до Державного земельного кадастру, і на яких розташовані об`єкти соціальної інфраструктури (освіти, охорони здоров`я, культури, житлово-комунального господарства), які перебувають у комунальній власності територіальної громади, на територію якої розробляється детальний план.
Після затвердження детального плану території відомості про земельні ділянки, зазначені в цій частині, підлягають внесенню до Державного земельного кадастру.
Детальний план території повинен містити відомості про межі та правові режими всіх режимоутворюючих об`єктів та всіх обмежень у використанні земель (у тому числі обмежень у використанні земель у сфері забудови), встановлених до або під час розроблення проекту.
Розробником детального плану території може бути суб`єкт господарювання, який має право здійснювати розроблення містобудівної документації відповідно до Закону України "Про архітектурну діяльність" та документації із землеустрою відповідно до Закону України "Про землеустрій".
3. Детальний план території повинен містити відомості, передбачені статтею 45-1 Закону України "Про землеустрій".
4. Детальний план території визначає:
1) принципи планувально-просторової організації забудови;
2) червоні лінії та лінії регулювання забудови;
3) у межах визначеного комплексним планом, генеральним планом населеного пункту функціонального призначення режим та параметри забудови території, розподіл територій згідно з будівельними нормами;
4) містобудівні умови та обмеження (у разі відсутності плану зонування території) або уточнення містобудівних умов та обмежень згідно із планом зонування території;

5) потребу в підприємствах і закладах обслуговування населення, місце їх розташування;
6) доцільність, обсяги, послідовність реконструкції забудови;
7) черговість та обсяги інженерної підготовки території;
8) систему інженерних мереж;
9) порядок організації транспортного і пішохідного руху;
10) порядок комплексного благоустрою та озеленення, потребу у формуванні екомережі;
11) межі прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів (у разі відсутності плану зонування території).
5. Детальний план території складається із графічних і текстових матеріалів.
6. Склад, зміст, порядок розроблення та затвердження детального плану території визначаються Кабінетом Міністрів України.
7. Доступ до матеріалів детального плану території, крім інформації, яка відповідно до закону становить державну таємницю або належить до інформації з обмеженим доступом, не може обмежуватися. Загальна доступність матеріалів детального плану території забезпечується відповідно до вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації" шляхом надання їх за запитом на інформацію, оприлюднення, у тому числі у формі відкритих даних, на єдиному державному веб-порталі відкритих даних, офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури, веб-сайті відповідного органу місцевого самоврядування, внесення відповідних даних до Державного земельного кадастру та містобудівного кадастру.
У разі наявності в детальному плані території інформації, яка відповідно до закону становить державну таємницю або належить до інформації з обмеженим доступом, така інформація подається у вигляді окремого файлу, формат якого визначається Кабінетом Міністрів України, та підписується кваліфікованими електронними підписами відповідальними особами, які розробили детальний план території.
8. Детальний план території розглядається і затверджується сільською, селищною, міською радою протягом 30 днів з дня його подання.
9. Детальний план території не підлягає експертизі.
10. Внесення змін до детального плану території допускається за умови їх відповідності комплексному плану (за наявності), генеральному плану населеного пункту та плану зонування території.
Такі зміни розробляються, узгоджуються та затверджуються в порядку, визначеному цим Законом для розроблення, узгодження та затвердження детального плану території та Законом України “Про землеустрій”.
11. У разі розроблення детального плану території відповідно до вимог цього Закону на цю територію не розробляється проект землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, а також проект землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів (щодо обмежень у використанні земель, відомості про які підлягають внесенню до Державного земельного кадастру на підставі цього детального плану території).”
Апеляційний суд з матеріалів справи встановив, що, відповідно до Генерального плану міста Ужгород (коригування окремих розділів), затвердженого рішенням Ужгородської міської ради від 4 червня 2004 року № 313, земельна ділянка по вул. Мукачівська 44 (позначка 156), за функціональним призначенням належить до території промислових підприємств. 
Згідно з викопіюванням із містобудівної документації – “Детальний план території, обмеженої вулицями Швабською, Мукачівською, Одеською, Франтішека Тіхого та Конопляною”, затвердженої рішенням Ужгородської міської ради № 1287 від 11 жовтня 2018 року (ХХVIII сесія VII скликання), функціональне призначення цієї території визначено як виробнича та комунально-складська територія.
Рішенням № 1302 від 13 червня 2023 року Ужгородська міська рада затвердила зміни до цього детального плану, якими функціональне призначення зазначеної території змінено на Ж-4 (багатоквартирна житлова забудова), що підтверджено містобудівними умовами та обмеженнями, затвердженими 24 грудня 2024 року для ТзОВ „Маркан" та ТзОВ „Івета" на будівництво комплексу багатоквартирних житлових будинків.
Апеляційний суд, оцінюючи доводи апелянтів щодо правомірності зміни функціонального призначення території з промислової на житлову, враховує таке.
Апелянти посилаються на п. 6-3 розділу V “Прикінцеві положення” Закону № 3038-VI, відповідно до якого до 1 січня 2025 року функціональне призначення території може визначатися детальним планом території, і стверджують, що ця норма дозволяла змінювати функціональне призначення територій детальним планом без обмежень.
Пунктом 6-3 розділу V “Прикінцеві положення” Закону № 3038-VI, встановлено, що до 1 січня 2028 року функціональне призначення території може визначатися детальним планом території. Дія цього положення не поширюється на території, де затверджені комплексні плани або генеральні плани населеного пункту відповідно до Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель”. При визначенні функціональної зони в такому порядку не допускається зміна (уточнення) раніше визначених планом зонування, генеральним планом населеного пункту функціональних зон на території островів, у межах водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, територій та об`єктів природно-заповідного фонду, водних об`єктів, а також території, на якій розташовані ліси, сквери, парки.
Апеляційний суд зазначає, що п. 6-3 розділу V Закону № 3038-VI дійсно передбачав можливість визначення функціонального призначення території детальним планом до 1 січня 2025 року. Однак ця норма не скасовує вимог ч. 6 ст. 19 Закону № 3038-VI, яка встановлює, що внесення змін до детального плану території допускається за умови їх відповідності генеральному плану населеного пункту. 
Визначення функціонального призначення території детальним планом та зміна функціонального призначення території, яке вже визначено генеральним планом, є різними за правовою природою діями. 
Перша допускається для тих територій, щодо яких генеральний план не містить визначеного функціонального призначення, або для уточнення його положень. Друга – фактична заміна промислового функціонального призначення на житлове – виходить за межі уточнення і є зміною генерального плану.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що Ужгородська міська рада, прийнявши рішення № 1302, вийшла за межі повноважень, наданих п. 6-3 розділу V Закону № 3038-VI, оскільки не уточнила функціональне призначення території, а фактично змінила функціональне призначення території з промислового на житлове, що за Генеральним планом міста Ужгорода потребувало внесення змін до самого Генерального плану, а не до детального плану території.
Апелянти також посилаються на текстову частину Генерального плану міста Ужгород 1991 року, яка передбачала винесення промислових підприємств за межі міста та нове будівництво на реконструйованих територіях. На переконання апелянтів, спірний детальний план реалізував саме цю стратегічну настанову Генерального плану.
Апеляційний суд не погоджується з цим доводом апелянтів, з огляду на таке.
Стратегічні настанови Генерального плану щодо перспективного розвитку території не тотожні планувальним рішенням Генерального плану щодо функціонального призначення конкретних територій. 
Апеляційний суд встановив, що Генеральний план міста Ужгорода (коригування окремих розділів 2004 року) є чинним та визначає функціональне призначення земельної ділянки по вул. Мукачівська 44 як територію промислових підприємств. 
Загальна Стратегічна настанова щодо наміру виведення промисловості за межі міста не означає, що конкретна земельна ділянка, функціональне призначення якої визначено генеральним планом як промислова, може бути перепрофільована на житлову забудову без зміни самого генерального плану. Реалізація такої стратегії потребує внесення відповідних змін до генерального плану або прийняття комплексного плану просторового розвитку території конкретного населеного пункту, які б змінили функціональне призначення відповідної території з промислової на житлову.
Щодо посилання апелянтів на постанову Верховного Суду від 26 квітня 2019 року у справі № 826/11046/16, апеляційний суд зазначає, що у зазначеній справі Верховний Суд розглядав правомірність затвердження Київською міською радою нового детального плану території, де йшлося про збільшення обсягів житлової забудови на території, яка вже належала до житлової зони за Генеральним планом м. Києва, тобто детальний план не змінював функціонального призначення території, а визначав параметри подальшої забудови території в межах того ж функціонального призначення. 
У даній справі ситуація є принципово іншою, оскільки рішенням № 1302 функціональне призначення території змінено з промислового (виробнича та комунально-складська територія) на житлове (зона Ж-4 – багатоквартирна житлова забудова), що не є уточненням чи деталізацією положень Генерального плану, а є їх зміною. 
Тому, на переконання апеляційного суду, висновок Верховного Суду у справі № 826/11046/16 про те, що Генпланом передбачено розвиток напрямів використання територій міста, а не їх стале використання, не може бути застосований до правовідносин у цій справі, оскільки цей висновок стосувався ситуації, в якій детальний план не суперечив функціональному призначенню території, визначеному генеральним планом.
Апеляційний суд також враховує, що відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 18 серпня 2020 року у справі № 369/10284/17: “…Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що детальний план території є видом містобудівної документації, положення якого мають узгоджуватися з генеральним планом населеного пункту, деталізувати положення останнього та не суперечити йому… така правова природа детального плану території характеризує його як складову планування території на місцевому рівні, що уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території. При цьому, детальний план повинен відповідати довгостроковій стратегії планування та забудови території населеного пункту в цілому.” 
З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішенням № 1302 фактично змінено положення Генерального плану міста Ужгород щодо функціонального призначення території з промислової на житлову, що виходить за межі уточнення генерального плану в розумінні ч. 1 ст. 19 Закону № 3038-VI та суперечить ч. 6 ст. 19 цього ж Закону, яка допускає внесення змін до детального плану лише за умови їх відповідності генеральному плану. 
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 3038-VI програми розвитку регіонів та населених пунктів, програми господарського, соціального та культурного розвитку повинні узгоджуватися з містобудівною документацією відповідного рівня.
Вимоги містобудівної документації є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами містобудування (ч. 2 ст. 5 Закону № 3038-VI).
Таким чином апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що при прийнятті рішення № 1302 Ужгородська міська рада порушила вимоги ст. 5 Закону № 3038-VI, оскільки не врахувала вимог чинної містобудівної документації – Генерального плану міста Ужгорода.
Доводи апелянтів про те, що положення Генерального плану міста Ужгорода 2004 року є застарілими та не відповідають нормам чинного законодавства, не спростовують висновку суду першої інстанції, оскільки вказаний Генеральний план є чинним нормативно-правовим актом.
Давність прийняття Генерального плану не є правовою підставою для ігнорування Генерального плану при прийнятті детального плану, оскільки оновлення містобудівної документації здійснюється у передбаченому законом порядку.
Отже, на переконання апеляційного суду, рішення Ужгородської міської ради № 1302 від 13 червня 2023 року (XXXVII сесія VIII скликання) про затвердження містобудівної документації – “Внесення змін в детальний план території, обмеженої вулицями Швабською, Мукачівською, Одеською, Франтішека Тіхого та Конопляною” прийняте з порушенням ч. 6 ст. 19 та ст. 5 Закону № 3038-VI, а відтак є протиправним.
Вказаний висновок апеляційного суду є підставою для задоволення позову.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційних скарг Ужгородської міської ради та ТзОВ „Маркан" безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції – без змін.
Оскільки апеляційний суд залишив рішення суду першої інстанції без змін, то розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст.ст. 189, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 329 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

У прийнятті відмови від позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити.
Апеляційні скарги Ужгородської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю “Маркан” залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2025 року у справі № 260/6716/25 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення. 
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 08.04.26