ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/10216/25  Номер провадження 22-ц/814/513/26	Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н. В.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Одринської Т.В., 
суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справуза позовом представника ОСОБА_1 – адвоката Курило Наталії Валентинівни до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Курило Наталії Валентинівни
на ухвалу Шевченківського районного суду м. Полтави від 22 липня 2025 року,
В С Т А Н О В И В:
У липні 2025 року представник ОСОБА_1 – адвокат Курило Наталія Валентинівна звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
В обґрунтування позову вказано, що 22 листопада 2021 року службою реєстрації актів цивільного стану Аджарії було зареєстровано шлюб між громадянкою України ОСОБА_1 та громадянином Грузії ОСОБА_2 , про що складено відповідний актовий запис №77213002321.
Від спільного шлюбу у позивача з відповідачем народилося двоє дітей, які на даний час є малолітніми, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти є громадянами України, проживають з позивачем та перебувають на її утриманні.
Позивач зазначає, що повністю розірвала з відповідачем шлюбні відносини. Існування сім`ї та збереження шлюбу є не можливим. 
Керуючись Законом України «Про міжнародне приватне право» та Договором укладеним між Україною та Республікою Грузія про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах, ратифікованим в Україні Законом України від 22.11.1995 №451/95-ВР, просила суд визначити підсудність вказаної справи судам України, а саме: Шевченківському районному суду м. Полтави – за місцем її проживання.
15.07.2025 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху у зв`язку з порушенням вимог ст. 175 ЦПК України, надано позивачу 5 днів для усунення недоліків, а саме: подати належні та допустимі докази офіційної реєстрації місця проживання малолітніх дітей разом із позивачкою (витяг з ЦНАП, довідка з ДМС, рішення органу опіки); надати апостильовану копію свідоцтва про шлюб, виданого в Грузії.
21.07.2025 року представником позивача подано заяву про усунення недоліків, до якої долучено пояснення та вищевказані документи. 
Проте районний суд прийшов до висновку, що вони не усувають зазначених недоліків з таких підстав: акт ЖЕО та інформаційні довідки, копії медичних документів ОСОБА_1 та листів з Управління реєстрації місця проживання - не є документами державного зразка і не підтверджують офіційної реєстрації місця проживання дітей (ст. 76, 77 ЦПК України);  свідоцтво про шлюб подано без апостиля, ксерокопія свідоцтва про шлюб з перекладом не підшита нотаріусом.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Полтави від 22 липня 2025 року позовну заяву адвоката Курило Наталії Валентинівни, подану в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу – повернуто особі, яка її подала.
Ухала вмотивована тим, що позивачем не надано довідки чи витягу з реєстру актів цивільного стану Грузії про те, що шлюб дійсний і не розірваний; не надано достовірних відомостей про місце проживання відповідача в Грузії (ст. 175 ЦПК України). 
Таким чином, районний суд дійшов висновку, що позивачем не надано підтверджень з компетентних органів Грузії про те, що шлюб між сторонами є дійсним станом на дату подання позову до суду.
Не погодившись із вказаною ухвалою, її в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_1 – адвокат Курило Наталія Валентинівна.
Посилаючись на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, просила скасувати ухвалу районного суду, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Позивач вважає, що при постановленні Шевченківським райсудом м. Полтави ухвали про залишення позовної заяви без руху від 15.07.2025, районним судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи; порушені норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.
Зазначає, що законодоваць не зобов`язував позивача звертаючись з позовом про розірвання шлюбу до суду за місцем свого проживання чи перебування надавати додаткові докази.
Звертає увагу на те, що у відповідності до частини 2 статті 28 ЦПК України, позивач мала надати докази не про факт реєстрації місця проживання малолітніх дітей, а про факт знаходження на її утриманні малолітніх дітей. Саме такий доказ (копія акта від 02.07.2025) і був наданий суду.
Вказує на те, що позивач згідно з вимогами ч. 1 ст. 180 СК України, має на утриманні малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Більше того, зазначений факт додатково був підтверджений вищезгаданим актом від 02.07.2025, підписаний сусідами позивачки підписи яких посвідчені начальником КП Полтавської міської ради "ЖЕО № 2"
Підкреслює, що відповідно до частини 1 статті 13 Договору між Україною та Республікою Грузія про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах, ратифікація якого Україною відбулась 22.11.1995, документи, що були складені або засвідчені відповідною установою однієї з Договірних Сторін, скріплені печаткою та засвідчені підписом компетентної особи, мають силу документа на території другої Договірної Сторони без будь якого іншого засвідчення. Це стосується також копій та перекладів, що засвідчені відповідним органом. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін визнаються дійсними, вважаються такими й на ериторії другої Договірної Сторони (ч.2. ст. 13 цитованого Договору).
Зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2023 р. №107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» встановлено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24.02.2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Таким чином, протягом дії в Україні правового режиму воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування, офіційні документи, які були видані у Грузії, можуть прийматися на території України без вимоги додаткового засвідчення.
З огляду на те, що свідоцтво про шлюб між позивачем та відповідачем, копія якого додано до позовної заяви, було видано 22.11.2021 року (тобто до 24.02.2022 року), вважає, що даний документ має юридичну силу в Україні і без спеціального посвідчення. 
Позивач зазначає, що ненадання суду апостильованої копії свідоцтва про шлюб у даному випадку не може слугувати підставою для визначення позовної заяви такою, що не відповідає вимогам п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України.
Крім того, зауважує, що у відповідності до ч. 5 ст. 95 ЦПК України, має право подавати письмові докази в копіях (електронних копіях), зазначивши при цьому про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу, що й було зроблено позивачем при подачі до суду копії свідоцтва про шлюб від 22.11.2021 №77211004456, виданого Службою реєстрації актів цивільного стану Аджарії Батумського Будинку юстиції Міністерства юстиції Грузії, разом із копією його нотаріально засвідченого перекладу з грузинської мови на українську від 03.07.2025, які, в свою чергу, є прошитими (прошнурованими) приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Георгієвською Т.В., проте районний суд залишив вказане поза увагою.
Вважає, що висновок суду стосовно того, що «Позивач не надала підтверджень з компетентних органів Грузії про те, що шлюб між сторонами є дійсним станом на дату подання позову до суду» зроблено абсолютно безпідставно і такий висновок не відповідає обставинам справи.
Звертає увагу на те, що відсутність певних доказів не може перешкоджати розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи категорію справи, ціну позову, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи, 22 листопада 2021 року Службою реєстрації актів цивільного стану Аджарії було зареєстровано шлюб між громадянкою України ОСОБА_1 (а.с.7) та громадянином Грузії ОСОБА_2 (а.с.12) , про що складено відповідний актовий запис №77213002321 (а.с. 9, 10-11( переклад)).
Від спільного шлюбу у позивача з відповідачем народилося двоє дітей, які на даний час є малолітніми, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13, 14-15 (переклад) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 16, 17-18 (переклад).
Діти є громадянами України (а.с. 19-20), проживають з позивачем та перебувають на її утриманні.
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Полтави від 15 липня 2025 року про залишення позовної заяви без руху визначено, що подана позовна заява оформлена з порушеннями вимог ст. ст. 175 - 177 ЦПК України та має недоліки, що перешкоджають вирішенню питання про відкриття провадження у справі (а.с. 27-28).
Так, суд першої інстанції встановив, що позивач з двома малолітніми дітьми проживає за адресою в АДРЕСА_1 та подає позов до суду за своїм місцем проживання, посилаючись на частину другу статті 28 ЦПК України, відповідно до якої позов про розірвання шлюбу може пред`являтись за зареєстрованим місцем проживання позивача, якщо на його утриманні є малолітні діти.
Також судом встановлено, що до позовної заяви додано акт від 02.07.2025 року, складений КП Полтавської міської ради «ЖЕО № 2» про проживання дітей за адресою разом з матір`ю.
Однак, районний суд зазначив, що на підтвердження місця проживання дітей разом з позивачем не надано витягу з Державного реєстру речових прав, реєстрації місця проживання дітей, довідки з ЦНАПу, рішення органу опіки чи інших офіційних документів, які б відповідали вимогам належності та допустимості доказів відповідно до ст. 76, 77 ЦПК України.
Таким чином, суд першої інстанції вказав, що в позовній заяві відсутні документи державного зразка про реєстрацію місця проживання малолітніх дітей або документи, видані органом опіки і піклування.
Крім того, дійшов висновку, що додане до матеріалів справи свідоцтво про шлюб, видане в Грузії, не містить апостилю, що не відповідає вимогам міжнародного та національного законодавства щодо використання іноземних офіційних документів на території України.
Районний суд зазначив, що документи, видані в Грузії, можуть бути визнані в Україні лише після проставлення на них апостилю, відповідно до Гаазької конвенції від 05.10.1961 року (ратифікована Україною у 2003 р.) та Інструкції Мін`юсту України щодо проставлення апостилю.
Таким чином, суд дійшов до висновку, що позовна заява не відповідає вимогам п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України.
Залишаючи без руху вказану позовну заяву, районний суд  надав позивачу строк п`ять днів з дня отримання ухвали для усунення недоліків, а саме: подати належні та допустимі докази, що підтверджують факт проживання малолітніх дітей разом з позивачкою (витягу з Державного реєстру речових прав, реєстрації місця проживання дітей, довідки з ЦНАПу); надати апостильовану копію свідоцтва про шлюб, виданого компетентним органом Грузії, або доказ його легалізації відповідно до вимог Гаазької конвенції 1961 року.
21.07.2025 року представником позивача подано заяву про усунення недоліків, до якої долучено пояснення та вищевказані документи. 
Проте, суд дійшов висновку, що вони не усувають зазначених недоліків з таких підстав: акт ЖЕО та інформаційні довідки, копії медичних документів ОСОБА_1 та листів з Управління реєстрації місця проживання - не є документами державного зразка і не підтверджують офіційної реєстрації місця проживання дітей (ст. 76, 77 ЦПК України), а  свідоцтво про шлюб 
Керуючись ч. 3 ст. 185 ЦПК України суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна заява підлягає поверненню.
Таким чином, ухвалою Шевченківського районного суду м. Полтави від 22 липня 2025 року позовну заяву адвоката Курило Наталії Валентинівни, подану в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу – повернуто особі, яка її подала.
Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом з тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним.
Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в України визнається і діє принцип верховенства права, а статтею 129 Конституції України визначено, що однією із засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16.12.1992, заява №12964/87).
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Право на звернення особи до суду є її абсолютним правом.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів реалізується через врегульовану процесуальним законом можливість пред`явити до суду позовну заяву, заяву в порядку окремого провадження, яка є процесуальною формою звернення за захистом порушеного права.
При цьому, право кожної особи на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод чи інтересів слід розуміти у праві такої особи на подання відповідних документів та доказів, певне обґрунтування позовних вимог у тій мірі, в якій вона вважає за необхідне, оскільки одним із визначальних принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, а особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання позивачем ухвали.
Частинною 3 статті 185 ЦПК України, визначено, що якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину.
Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Таким чином, саме позивач обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. Сама по собі відсутність у позовній заяві чи додатках до неї доказів на підтвердження позовних вимог не перешкоджає розгляду справи, оскільки є підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви не поданою.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.ч. 1-2 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Разом з цим, згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач зазначила обставини й доводи, якими вона обґрунтовує свої позовні вимоги, а також додано докази якими, на її думку, ці обставини підтверджуються.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику (п.7).
Вказані висновки також узгоджуються з правовими висновками, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2023 у справі №990/114/23, згідно яких суд першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі не може надати оцінку достатності або недостатності всіх обставин, наявності або відсутності доказів. Ці всі питання можуть вирішуватись на інших стадіях судового процесу. Такі обставини не можуть виступати підставою для залишення позовної заяви без руху та підставами повернення позовної заяви позивачу. 
На стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.
До подібних висновків Верховний Суд дійшов у постановах: від 08 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19 (провадження № 61-2192св20); від 25 січня 2021 року у справі № 308/13063/19 (провадження № 61-7912св20).
Враховуючи викладене, суд першої інстанції не був позбавлений можливості вирішити питання щодо відкриття провадження в справі на підставі наданих позивачем позовної заяви і доданих до неї доказів. 
Повертаючи заяву, суд фактично дав оцінку доказам, наданим позивачем на обґрунтування позовних вимог, що є неприпустимим. 
Крім того, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що є підставною для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно ст. 374 ч.1 п. 6 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно ст. 379 ч.1 п. 3,4 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи, що передача справи для продовження розгляду не є остаточним вирішенням спору по суті, підстави для розподілу судових витрат відсутні. Такий висновок узгоджується з правовим висновком Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 18.05.2020 у справі №530/1731/16-ц.
Керуючись ст. ст. 367 ч. 1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п. 6, 379 ч.1 п. 3,4, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Курило Наталії Валентинівни - задовольнити. 
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Полтави від 22 липня 2025 року - скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
У разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, постанова може бути оскаржена протягом тридцяти днів з моменту виготовлення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 26 березня 2026 року.

Головуючий         Т.В. Одринська

Судді:          О.О. Панченко 

В.П. Пікуль