ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/327/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №694/2891/25 Категорія: 310020000 	Смовж О. Ю. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Сіренко Ю. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2026 року 

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів: 

Сіренка Ю.В., Василенко Л.І., Фетісової Т.Л.

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 , 

відповідач – ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу – ОСОБА_1 , 

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 02 грудня 2025 року (у складі судді Смовж О.Ю.), в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, -

в с т а н о в и в : 

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача аліменти на період навчання у розмірі 1/4 частини всіх доходів, щомісячно, починаючи з дня подачі позову та до закінчення навчання або досягнення нею 23-річного віку.
В обґрунтування позову зазначала, що є донькою ОСОБА_2 . Після розлучення батьків залишилася проживати з матір`ю, батько участі у вихованні та утриманні не брав, аліменти не сплачував, добровільної допомоги не надавав. 18 липня 2025 року позивач досягла повноліття, закінчила школу та вступила на денну форму навчання до Національного університету «Києво-Могилянська академія», факультет економічних наук, спеціальність «Маркетинг», де навчається на контрактній основі, термін навчання з 01.09.2025 по 01.07.2029, що підтверджується відповідною довідкою. У зв`язку з навчанням на денній формі не має можливості працювати та самостійно себе забезпечувати, за період з січня по липень 2025 року жодних доходів не отримувала. 
Позивач зазначала, що мати надає посильну допомогу, проте цього недостатньо для повного покриття потреб на оплату навчання, оренду житла в м. Києві, харчування, придбання навчальних матеріалів, одягу, інших побутових справ. 
Вказувала, що відповідач є працездатною особою, має можливість надавати матеріальну допомогу, проте не виконує такого обов`язку та домовитись у досудовому порядку не вдалось, в зв`язку з чим звернулась з відповідним позовом.
Окрім того позивач заявляла до відшкодування суму правничої допомоги в 5000,00 грн.
Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 02 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд мотивував своє рішення тим, що позивач не довів жодними доказами витрат на навчання, зокрема вартості навчання та проживанння, наявності договору про оренду житла в м. Києві за місцем навчання, чеків на придбання навчальної літератури та підтверджень витрат на інші освітні та побутові потреби. Крім того, суд вказав, що позивачем не надано доказів щодо розміру витрат іншого з батьків на допомогу позивачу з оплатою навчання.
Водночас суд виснував, що відповідачем доведено підстави звільнення від обов`язку сплачувати аліменти на утримання дитини, фактичні обставини добровільного надання матеріальної допомоги щомісячно та факт фінансового навантаження, пов`язаного з отриманням кредитних коштів для придбання власного житла.
Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Також просить стягнути з відповідача судові витрати на правничу допомогу.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що в порушення вимог ст. ст 178, 83 ЦПК України копія відзиву на позовну заяву не була надіслана позивачеві у справі, на що суд першої інстанції не звернув уваги та прийняв відзив до розгляду. Внаслідок цього позивач була позбавлена можливості подати відповідь на відзив, що є порушенням права на захист та принципів цивільного судочинства, таких як змагальність та рівність всіх учасників справи.
Звертає увагу, що суд помилково ототожнив поняття припинення аліментного обов`язку щодо утримання малолітньої дитини та утримання повнолітньої дитини, зробивши висновок, що передача частини квартири у 2016 році звільняє відповідача від обов`язку утримувати доньку після досягнення повноліття під час навчання.
Стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання регулюється ст. 199 СК України.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 13.04.2014 у справі № 346/103/17, припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно звільняє платника аліментів від обов`язку утримувати дитину лише до досягнення нею повноліття, натомість не звільняє від обов`язку утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання.
Стосовно висновків суду щодо неплатоспроможності відповідача сплачувати аліменти, в зв`язку з отриманим ним кредитом на купівлю житла, скаржник зазначає, що відповідно до даних про офіційний дохід відповідача, останній має можливість погашати кредит та сплачувати аліменти. 
Добровільні перерахування коштів, на підтвердження яких відповідачем надано квитанції, є недостатніми, оскільки не забезпечують необхідний мінімум на проживання, харчування та навчання.
Щодо висновків суду про відсутність доказів на підтвердження вартості навчання, скаржник зазначає, що внаслідок неотримання відзиву на позовну заяву та затримки з боку навчального закладу у видачі довідки про вартість навчання, не міг подати відповідні докази вчасно, в зв`язку з чим просить вважати підстави неподання доказу поважними та долучити договір про надання освітніх послуг з НаУКМА до матеріалів справи.
Відповідач не скористався правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до положень ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з п.1 ч. 4 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.
Відповідно до п. ч.6 ст. 19 ЦПК України до малозначних справ відносяться справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 05 січня 2026 року призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 02 грудня 2025 рокуне відповідає вказаним вимогам. 
Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 17.06.2016 проживає в АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади від 26.08.2022 (а.с. 6).
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 25.07.2007, батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_2 (відповідач у справі) та ОСОБА_3 (а.с. 7).
Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 07.12.2016 розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , визначено місце проживання неповнолітньої дитини – доньки ОСОБА_1 з матір`ю ОСОБА_3 (а.с.8-9).
Згідно із довідкою НаУКМА № 768 від 09.09.2025, ОСОБА_1 є студенткою 1 року навчання НаУКМА. Денна форма навчання, 4 рівень акредитації, контракт, факультет економічних наук, освітній рівень бакалавр, спеціальність маркетинг. Термін навчання з 01.09.2025 до 01.07.2029 (а.с. 10).
Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ОСОБА_1 з січня по липень 2025 року доходів не отримувала (а.с.11).
Відповідач ОСОБА_2 є працездатною особою. 
Відповідно до довідки УПФУ від 04.11.2025 дохід ОСОБА_2 за період січень-вересень 2025 року склав 201 862,58 грн., тобтосередній розмір місячного доходу становить 22 429 грн. (а.с. 37-40).
За даними витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_2 № 58 від 15.03.2022, ОСОБА_2 призваний з 08.01.2024 на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період (а.с.55).
Згідно з довідкою АБ «Укргазбанк» №5-131/23/410/2025 від 05.11.2025 ОСОБА_2 в грудні 2021 року уклав кредитний договір №0373/12/2021/0131 від 20.12.2021. Строкова заборгованість за кредитом складає 173 344, 27 грн., строкові проценти 1912,44 грн. (а.с.36).
Платіжними інструкціями підтверджується факт добровільного перерахування відповідачем ОСОБА_1 за період з лютого – вересень 2025 року на рахунок позивачки коштів в розмірах від 500 до 2000 грн (а.с. 54).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд разом з іншими обставинами, врахував договір, наданий відповідачем, про припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно (надалі-Договір). Однак, колегія суддів не погоджується з врахуванням цього доказу, як підстави для звільнення від сплати аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, з огляду на те, що умови цього договору розповсюджуються на припинення обов`язку батька сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини. 
Відповідно до ст. 190 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо).
Відповідно до п. 4.1. Договору ОСОБА_3 зобов`язана самостійно утримувати дитину ОСОБА_1 до досягнення нею повноліття.
Тобто такий правочин, як договір про припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно звільняє того з батьків, хто зобов`язаний сплачувати аліменти від їх сплати до досягнення дитиною повноліття з зобов`язанням іншого з батьків повністю утримувати дитину на цей період.
Натомість, такий договір не звільняє від обов`язку батька утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання.
Згідно з ст. 199 СК України , якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких 
юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Враховуючи, що відповідач є батьком позивача по справі - повнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка продовжує навчання, навчається на 1 курсі НаУКМА на денній формі, за контрактом, що підтверджується відповідною довідкою НаУКМА № 768 від 09.09.2025, самостійно забезпечувати себе не має змоги, відповідач є платоспроможною особою, отримує постійний дохід, середній розмір якого відповідно до довідки УПФУ за період січень-вересень 2025 року становить 22 429 грн, тобто має можливість надавати матеріальну допомогу повнолітній доньці, яка продовжує навчання.
За наведених обставин, колегія суддів, вважає, що суд недостатньо оцінив докази у справі, неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про недоведеність позивачем необхідності стягнення аліментів на її утримання, як повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.
Відповідно до правового висновку ВС у справі № 308/4214/18 від 13 квітня 2021 року, стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
Згідно із положенням ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти в розмірі частини всіх доходів відповідача щомісячно. 
Вирішуючи питання про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, колегія суддів враховує, що за своєю правовою природою такі аліменти не є цільовою грошовою допомогою виключно на оплату витрат, безпосередньо пов`язаних лише з навчальним процесом. Такий вид утримання має комплексний характер і спрямований на забезпечення належних умов життя повнолітньої дитини на період навчання, оскільки період здобуття освіти об`єктивно обмежує її можливість повною мірою самостійно забезпечувати власні потреби.
Відтак, аліменти у цій категорії справ покликані покривати сукупність життєво необхідних витрат особи – на харчування, проживання, одяг, медичне забезпечення, транспорт, побутові потреби та інші витрати повсякденного характеру, без яких неможливе належне існування. До складу таких витрат природно входять і пов`язані з навчанням витрати, зокрема на оплату навчальних матеріалів, проїзд до місця навчання, проживання за місцем його проходження тощо.
Колегія суддів при визначенні розміру аліментів, які належить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 враховує, що позивачка навчається на денній формі навчання за контрактом, тобто можливості працювати та забезпечувати себе самостійно не має, відповідач є працездатною, платоспроможною, здоровою особою, з середнім розміром доходу в 22 429 грн, має кредитні зобов`язання за договором №0373/12/2021/0131 від 20.12.2021, доказів про наявність інших витрат, зокрема аліментних зобов`язань або витрат пов`язаних з лікуванням суду не надано, з урахуванням фактичних потреб студента, які належить забезпечувати батькам, а також враховуючи однаковий обов`язок у кожного з батьків по утриманню дитини, колегія суддів вважає, що аліменти в розмірі 1/8 частини всіх доходів відповідача щомісячно буде оптимальним та обґрунтованим розміром, що узгоджується з принципами розумності, справедливості та пропорційності, відповідає фактичним доходам платника та забезпечує участь батька в утриманні дитини без покладення на нього надмірного фінансового тягара.
Добровільні виплати коштів на рахунок позивачки, на підтвердження яких відповідач надав платіжні документи, які суд врахував як одну з підстав для відмови у задоволенні позову, колегія суддів оцінює критично, оскільки такі перерахування носять добровільний характер, суми перерахування є мінливими, відсутні обґрунтовані очікування щодо подальшого їх перерахування, мають правову природу додаткової грошової допомоги дитині порівняно з аліментними зобов`язаннями, які носять обов`язковий характер. 
Вирішуючи питання про визначення розміру аліментів, колегія суддів також звертає увагу, що витрати пов`язані з орендою житла в м. Києві є недоведеними, будь-яких доказів на підтвердження їх понесення позивачкою не надано.
Відповідно до положення ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Щодо долучення до матеріалів справи копії договору про надання освітніх послуг з НаУКМА, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч.3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Долучену до апеляційної скарги копію договору про надання освітніх послуг колегія суддів не приймає до уваги, оскільки підстави наведені скаржником, що унеможливлювали надання такого доказу в суд першої інстанції є неповажними. Так, з наданої копії договору вбачається, що договір на підставі якого виникли правовідносини з надання освітніх послуг між НаУКМа та ОСОБА_1 укладений 09.08.2025, отже скаржник міг надати копію такого договору до суду першої інстанції.
Водночас, факт навчання ОСОБА_1 , вищий освітній заклад, де вона навчається, форма навчання, курс та спеціальність підтверджені довідкою з НаУКМА, яка була надана до суду першої інстанції.
Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене при неповному з`ясуванні обставин справи, а отже, підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким позов належить задовольнити частково.
Стосовно розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільненні позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.
Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з скасуванням рішення суду та ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог (50%), колегія суддів здійснює перерозподіл судових витрат.
Оскільки скаржник звільнена від сплати судового збору відповідно до закону, з відповідача в дохід держави належить стягнути пропорційно до розміру задоволених позовних вимог судовий збір в сумі 1514 грн, який складається з: судового збору за подання позовної заяви в розмірі 605, 60 грн (1211,2 х 50% / 100); судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 908, 4 грн (605, 5 х 150%).
Стосовно витрат на професійну правничу допомогу, які позивачка просила стягнути в суді першої інстанції, колегія суддів висновує таке.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За змістом частини третьої статті 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.
Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI (далі – Закон № 5076-VI), адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI).
Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.
Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Вказаний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 в справі № 922/1964/21.
Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).
Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підтвердження понесених судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги в суді першої інстанції адвокатом Бабенком Р.В., позивачем долучено такі докази: договір про надання правничої допомоги від 22.09.2025, ордер на надання правничої допомоги серії СА № 1136314 від 23.09.2025, відповідно до якого адвокат Бабенко Р.В. представляє інтереси ОСОБА_1 , зокрема в Звенигородському районному суді Черкаської області, розрахунок вартості наданих адвокатом послуг від 23.09.2025 на суму 8750 грн. з приміткою, що фактично сплачено 5000 грн та суму гонорару зменшено до 5000 грн з урахуванням складності справи, об`єму виконаної роботи, значення справи для позивача, скрутного матеріального становища позивача, акт виконаних робіт від 23.09.2025 згідно з яким робота адвокатом виконана протягом 1 робочої години 45 хв. в повному обсязі і відповідає вимогам Замовника, квитанція до прибуткового касового ордера від 23.09.2025 про сплату ОСОБА_1 гонорару адвокату Бабенку Р.В. в сумі 5 000 грн.
Враховуючи відсутність клопотання іншої сторони у справі проти заявленого розміру витрат за надану правничу допомогу, з урахуванням того, що заявлений позивачкою розмір витрат є обґрунтованим, співрозмірним складності справи, об`єму роботи та часу витраченого адвокатом на надання послуг, та з огляду на часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивачки належить стягнути судові витрати понесені за надану професійну правничу допомогу в розмірі 2 500 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (5000 грн х 50%).
В апеляційній скарзі скаржник просила стягнути також судові витрати за надану професійну правничу допомогу, однак будь-яких доказів про надання такої допомоги на стадії апеляційного оскарження рішення суду, остання не долучила. 
Крім того, застереження, яке передбачене ч.8 ст. 141 ЦПК України щодо зобов`язання протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду подати докази про понесені витрати за надання такої допомоги, скаржником в апеляційній скарзі також не наведено.

Керуючись статтями 141, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 02 грудня 2025 року у даній справі скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої ОСОБА_1 , яка продовжує навчання, в розмірі 1/8 частини всіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, починаючи з 22.09.2025 та до закінчення навчання, але не довше як до досягнення позивачкою 23-річного віку.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанцій в сумі 1 514 грн (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять гривень).
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за надану професійну правничу допомогу в сумі 2 500 грн (дві тисячі п`ятсот гривень). 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та за умов, визначених ст.389 ЦПК України. 

Судді:    Ю.В. Сіренко

Л.І. Василенко 

Т.Л. Фетісова