ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 квітня 2026 року 
м. Київ 

справа № 537/3041/24

провадження № 61-14488св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_2 ,
третя особаза зустрічним позовом - Кременчуцький міський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Суми,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 червня 2025 року у складі судді Маханькова О. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Лобова О. А., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ: 

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що 07 вересня 2018 року Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Полтавський області за актовим записом № 1073 між нею та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб.

Вказувала, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України вона була вимушена виїхати за кордон та з 07 березня 2022 року перебуває у Республіці Польща. У подальшому до Республіки Польща приїхав також відповідач.

Останні роки між нею та  ОСОБА_2 були напружені стосунки, але вона намагалася зберегти подружні відносини. Спочатку вони з відповідачем разом проживали у Республіці Польща, орендували квартиру, вона намагалася зберегти сім`ю шляхом народження спільної дитини. Через деякий час спільного проживання у Польщі, відповідач вирішив повернутися до України, але вона не могла повернутися до України, оскільки дізналася про вагітність, тому турбувалася за своє життя і за життя майбутньої дитини. ОСОБА_2 покинув її вагітну, не залишивши жодних коштів, хоча знав про її стан та те, що вона не працює, має щомісячно сплачувати за орендоване ними житло.

Позивачка зазначала, що відповідач став її уникати, їхня сім`я розпалася, вони припинили ведення спільного господарства та спільне проживання. У зв`язку із тим, що ОСОБА_2 припинив з нею будь-яке спілкування, а також ураховуючи неможливість продовження відносин на відстані, вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 жовтня 2023 року у справі № 524/5051/23 шлюб між ними було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в неї народився син - ОСОБА_3 . Під час складання документів у Республіці Польща не можна було не зазначати батька дитини. Більше того, вимагалася офіційна згода батька щодо визнання дитини.

Вказувала, що декілька разів зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл про визнання дитини. Проте ОСОБА_2 відмовлявся визнавати сина, але для того, щоб у сина документи були належно оформлені, він зрештою погодився і вона змогла отримати свідоцтво про народження дитини.

Позивачка зазначала, що малолітній синпостійно проживає з нею, вона займається його вихованням, матеріально забезпечує, займається його розвитком, здійснює оплату необхідного лікування та виконує інші батьківські обов`язки.Відповідач з моменту народження дитини ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться життям і здоров`ям сина, не піклується про його духовний та фізичний розвиток, не бере участі в його утриманні. ОСОБА_2 знятий з військового обліку та має можливість вільно перетинати кордон, має можливість бачитися із дитиною, йому відоме її місце проживання, він приїжджав до Польщі і йому не чинилися перешкоди у побаченнях і спілкуванні з сином, але бачити дитину він не захотів. Більше того, відповідач вважає, що ОСОБА_3 не є його біологічним сином.

Посилалася на те, що повинна узгоджувати з ОСОБА_2 як з батьком дитини всі питання щодо виховання та розвитку сина, зокрема, щодо проживання дитини, місця його реєстрації, лікування тощо. У той же час, позбавлення батьківських прав відповідача надасть їй можливість в інтересах дитини без згоди батька вирішувати всі питання щодо повноцінного розвитку, виховання та піклування про дитину.

Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Короткий зміст зустрічних позовних вимог

У червні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Кременчуцький міський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Суми, про оспорювання батьківства.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 07 вересня 2018 року між ним та  ОСОБА_1 було укладено шлюб. Через повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України ОСОБА_1 у березні 2022 року виїхала до Республіки Польща, а він залишився в Україні. Проживаючи на відстані один від одного, стосунки між ними почали погіршуватися. З метою збереження сім`ї, зважаючи на небажання ОСОБА_1 повертатися до України, він звільнився з роботи та 20 лютого 2023 року приїхав до дружини у Республіку Польща.

Вказував, що після приїзду до Республіки Польща, він дізнався про те, що дружина зраджує йому з іншим чоловіком. Проте ОСОБА_1 заперечила факт зради та переконала його в бажанні далі жити подружнім життям. У подальшому йому знову стало відомо про подружню зраду та, враховуючи небажання ОСОБА_1 зберігати сім`ю шляхом розірвання стосунків з іншим чоловіком, відсутність інших підстав для перебування у Республіці Польща, він повернувся до України. Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 жовтня 2023 року у справі № 524/5051/23 шлюб між ними було розірвано.

Посилався на те, що ОСОБА_1 повідомляла, що дитина не є його, а з огляду на ситуацію їхнього розставання, то підстав сумніватися у цьому він не мав.У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до нього з проханням надати нотаріально засвідчену заяву з наданням дозволу їй самостійно внести запис про батька дитини та відмову від батьківства. 19 грудня 2023 року він склав та нотаріально посвідчив заяву про надання ОСОБА_1 права на самостійне внесення до свідоцтва про народження дитини запису про батька. Проте, складаючи та передаючи заяву ОСОБА_1 , він був впевнений, що ця заява необхідна для запису про батьківство іншого чоловіка, з яким у його колишньої дружини були стосунки. Заяву про відмову від батьківства та заяву про надання дозволу на внесення його як батька дитини до свідоцтва про народження він не складав. 

18 квітня 2024 року ОСОБА_1 повідомила його про народження сина ІНФОРМАЦІЯ_1 та те, що вважає його батьком дитини. Під час телефонних розмов та спроб з`ясувати, хто ж є біологічним батьком дитини, ОСОБА_1 уникала відповіді на це питання та не підтверджувала його батьківство, не погоджується на проведення генетично-молекулярного дослідження на предмет підтвердження чи спростування батьківства. 

Зважаючи на поведінку ОСОБА_1 у вигляді тривалої подружньої зради, ініціювання нею розлучення, уникнення розмов про походження дитини та не надання відповіді на питання про батька дитини, небажання та уникнення проведення генетично-молекулярного дослідження на предмет підтвердження чи спростування його батьківства, він має достатні та обґрунтовані підстави вважати, що батьком дитини є інша особа.

Ураховуючи наведене,  ОСОБА_2 просив суд виключити відомості про нього як про батька дитини з актового запису про народження ОСОБА_3 , складеного Відділом реєстрації актів цивільного стану м. Варшави Республіки Польща, означення акту 1465011/00/AU/2024/5129969 від 12 лютого 2024 року.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Районний суд мотивував своє рішення тим, що проведення судової молекулярно-генетичної експертизи та саме експертний висновок є належним доказом і підставою для виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини та позбавлення батьківських прав, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 у зв`язку із відсутністю доказів на підтвердження або оспорення кровного споріднення, що має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 червня 2025 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних вимог ОСОБА_2 про оспорювання батьківства, апеляційний суд виходив із того, що районний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення у цій частині, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд додатково мотивував відмову у зустрічному позові посиланням на частину другу статті 122 Сімейного кодексу України (далі - СК України), вказавши, що шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення суду від 15 жовтня 2023 року, тобто шлюб припинився 15 жовтня 2023 року, а дитина ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до спливу десяти місяців після припинення шлюбу, відтак дитина походить від подружжя.

Підтвердженням вказаного висновку суд апеляційної інстанції вважав подання ОСОБА_2 заяви про надання згоди на внесення до свідоцтва про народження дитини від 19 грудня 2023 року, посвідчену приватним нотаріусом Кременчуцьким нотаріальним округом Полтавської області Піцулом В. Ю. за реєстровим № 1403, яка за своїм змістом розцінюється як його особиста згода на внесення до свідоцтва про народження дитини запису про її батька саме його, а не іншого чоловіка як батька дитини. При цьому вказана заява подана ОСОБА_2 більше ніж за місяць до народження дитини, що вказує на добровільність його дій та волевиявлення щодо визнання його батьківства ще до народження дитини.

Апеляційний суд зазначив, що на час подання ОСОБА_2 заяви про визначення походження дитини, народженої після припинення шлюбу, батьком якої був записаний саме він, останній мав розуміти наслідки цієї дії, а саме те, що за змістом заяви відсутня його згода на запис про батька дитини щодо особи іншого чоловіка, а саме він надав свою згоду на такий запис щодо нього як батька, тобто він визнав факт свого батьківства щодо цієї дитини.

Суд апеляційної інстанції відхилив посилання ОСОБА_2 на необхідність застосування наслідків ухилення ОСОБА_1 від участі у проведенні експертизи, передбачених статтею 109 ЦПК України, оскільки матеріали справи не містять доказів її повідомлення експертною установою чи судом першої інстанції про визначені експертною установою дати та час явки з дитиною для відібрання зразків крові, з огляду на те, що клопотання про відібрання біологічних зразків були адресовані лише на адресу районного суду.

Рішення суду першої інстанції переглядалося в апеляційному порядку лише в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 червня 2025 року, постанову Полтавського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його зустрічний позов задовольнити.

Судові рішення в частині вирішення позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав у касаційному порядку не оскаржується, тому не переглядаються на підставі статті 400 ЦПК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У листопаді 2025 року касаційна скарга  ОСОБА_2 надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2025 року касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України.

У січні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга  ОСОБА_2 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, не взяли до уваги обставини, які підтверджують те, що він не надавав згоди на внесення відомостей про себе як про батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Заява від 19 грудня 2023 року була складена ним на прохання  ОСОБА_1 та не містить відомостей про визнання себе батьком дитини та інформації про надання згоди на внесення запису до актового запису про нього як про батька. На його думку, така заява була ним написана з метою внесення відомостей про батька дитини, а не про себе як батька ОСОБА_3 .

Вказує, що запис про батька  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , здійснено на підставі одноосібної заяви матері. Про народження дитини та реєстрацію його батьком дитини, ОСОБА_1 повідомила його у квітні 2024 року.

Звертає увагу на те, що єдиним методом точного встановлення батьківства щодо конкретної дитини є тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза), проведення якої за його клопотанням було призначено ухвалою суду першої інстанції від 15 жовтня 2024 року.

Посилається на те, що ОСОБА_1 та її представник були належно повідомлені про дату, час та місце відбору зразків для проведення експертизи, проте ОСОБА_1  разом із дитиною не прибула до експертної установи, не повідомила про причини своєї неявки, що свідчить про її умисне ухилення від проходження судової експертизи, небажання отримати точні та достовірні висновки щодо походження дитини на спростування його доводів про оспорювання батьківства. При цьому ОСОБА_1 не скористалася своїм правом самостійно довести наявність кровного споріднення між ним та дитиною шляхом надання суду висновку відповідної експертизи ДНК.

На думку заявника, суди повинні були застосувати положення статті 109 ЦПК України та визнати ОСОБА_1 такою, що ухиляється від участі у проведенні експертизи.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_2 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/10761/13-ц, від 17 березня 2020 року у справі № 606/2142/18, від 25 січня 2021 року у справі № 758/10761/13-ц, від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/877/20, від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19, від 08 березня 2023 року у справі № 205/5698/21, від 04 грудня 2024 року у справі № 583/1549/21, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 07 вересня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 жовтня 2023 року у справі № 524/5051/23. Вказане рішення суду набрало законної сили 25 листопада 2023 року (том 1, а. с. 11-12).

З 07 березня 2022 року ОСОБА_1 знаходиться у Республіці Польща, що підтверджується копією паспорту громадянина України для виїзду за кордон (том 1, а. с. 19).

Відповідно до довідки посольства України в Республіці Польщавід 13 березня 2023 року № 6137/КВ/19-631/Н про реєстрацію особи громадянином України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Республіки Польща, згідно з рішенням Посольства України в Республіці Польща набув громадянства України на підставі частини першої статті 7 Закону України «Про громадянство України» (том 1, а. с. 23).

Згідно із заявою ОСОБА_2 від 19 грудня 2023 року, посвідченої приватним нотаріусом Кременчуцького нотаріального округу Полтавської області Піцулом В. Ю. за реєстровим № 1403, він цією заявою надав свою згоду на внесення до свідоцтва про народження дитини колишньої дружини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , запису про батька, так як шлюбні відносини між ними припинені ще у березні 2022 році, а шлюб розірваний 25 листопада 2023 року. Заява ОСОБА_2 прочитана, її зміст, значення та правові наслідки йому зрозумілі (том 1, а. с. 24).

Згідно з перекладеним українською мовою актом народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану столичного міста Варшава, означення акту: 1465011/00/АU/2024/512996, дитина ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Варшава Республіки Польща, батьком є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (том 1, а. с. 13).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 жовтня 2024 року клопотання ОСОБА_2 про призначення у справі судової молекулярно-генетичної експертизи задоволено. 
Призначено у справі судову молекулярно-генетичну експертизу, на вирішення якої поставлено таке питання: 
1) Чи є кровне споріднення між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Проведення експертизи доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, попередивши експертів про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок за статтею 384 КК України та за відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків за статтею 385 КК України.
Витрати на проведення експертизи покладено на ОСОБА_2 .
Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (том 2, а. с. 3-6).

Відповідно до листа Відділення судово-медичної генетичної ідентифікації Державної спеціалізованої установи «Київське міське бюро судово-медичної експертизи» Міністерства охорони здоров`я України від 19 травня 2025 року проведення судово-медичної експертизи генетичної ідентифікації відповідно до ухвали Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 жовтня 2024 року у справі № 537/3041/24 неможливе, оскільки 16 травня 2025 року ОСОБА_2 з`явився для відбору зразка крові, ОСОБА_1 разом із дитиною для відбору зразків крові не з`явилася (том 2, а. с. 213).

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

Касаційна скарга  ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині не відповідають.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року).

Згідно із частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Статтею 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Згідно із статтею 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду.

Відповідно до статті 122 СК України походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.
Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя.
Подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства.
Якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу внаслідок смерті чоловіка, походження дитини від батька може бути визначене за спільною заявою матері та чоловіка, який вважає себе батьком.

Згідно із частинами першою - третьою статті 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. 
У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. 
Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини.

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц зазначено, що СК України не визначає особливостей предмету доказування у цій категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

Верховний Суд неодноразово вказував, що висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є достатньою підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердження або спростування факту батьківства (див.: постанови Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 478/690/18 (провадження № 61-18333св19), від 13 вересня 2023 року у справі № 552/4291/22 (провадження № 61-6451св23), від 31 січня 2024 року у справі № 752/13549/22 (провадження № 61-10510св23)).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення якого є джерелом права згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», у рішенні від 07 травня 2009 року у справі «Калачова проти російської федерації» (заява № 3451/05), зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства».

У справі «Міфсуд проти Мальти» («Mifsud v. Malta», заява № 62257/15, рішення набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року) ЄСПЛ повторив, що ДНК-тест - це науковий метод, наявний для точного визначення батьківства дитини, а його доказове значення значно переважає будь-які інші докази, представлені сторонами для підтвердження або спростування біологічного батьківства.

Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи. Отже, висновок судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства.

Згідно із частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (стаття 109 ЦПК України).

Обов`язок з доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним ніж протилежний.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 жовтня 2024 року клопотання ОСОБА_2 про призначення у справі судової молекулярно-генетичної експертизи задоволено. 
Призначено у справі судову молекулярно-генетичну експертизу, на вирішення якої поставлено таке питання: 
1) Чи є кровне споріднення між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Проведення експертизи доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, попередивши експертів про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок за статтею 384 КК України та за відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків за статтею 385 КК України.
Витрати на проведення експертизи покладено на ОСОБА_2 .
Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (том 2, а. с. 3-6).

Листом від 30 жовтня 2024 року Відділення судово-медичної генетичної ідентифікації Державної спеціалізованої установи «Київське міське бюро судово-медичної експертизи» Міністерства охорони здоров`я України повідомило суд першої інстанції про дату, час відбору зразків крові, який відбудеться 29 листопада 2024 року та просило забезпечити явку  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 разом із дитиною ОСОБА_3 для відбору зразків крові (том 2, а. с. 33).

Оскільки  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 разом із дитиною ОСОБА_3 не з`явилися для відбору зразків крові 29 листопада 2024 року, Відділенням судово-медичної генетичної ідентифікації Державної спеціалізованої установи «Київське міське бюро судово-медичної експертизи» Міністерства охорони здоров`я України до суду надіслано повідомлення від 03 грудня 2024 року про повернення ухвали суду без виконання (том 2, а. с. 142).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мєдвєдєва В. В. залишено без задоволення, а ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 жовтня 2024 року - без змін (том 2, а. с. 131-136).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 березня 2025 року провадження у вказаній справі поновлено.

Протокольною ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 квітня 2025 року приведено до виконання ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 жовтня 2024 року про призначення у справі судової молекулярно-генетичної експертизи (том 2, а. с. 195-196).

Листом від 14 квітня 2025 року Відділення судово-медичної генетичної ідентифікації Державної спеціалізованої установи «Київське міське бюро судово-медичної експертизи» Міністерства охорони здоров`я України повідомило суд першої інстанції про дату, час відбору зразків крові, який відбудеться 16 травня 2025 року та просило забезпечити явку ОСОБА_2 , ОСОБА_1 разом із дитиною ОСОБА_3 для відбору зразків крові (том 2, а. с. 211).

У повідомленні Відділення судово-медичної генетичної ідентифікації Державної спеціалізованої установи «Київське міське бюро судово-медичної експертизи» Міністерства охорони здоров`я України від 19 травня 2025 року суду надано інформацію про неможливість проведення експертизи у зв`язку із неявкою  ОСОБА_1 разом із дитиною ОСОБА_3 до експертної установи для відбору зразків крові, що унеможливило проведення судової молекулярно-генетичної експертизи (том 2, а. с. 213).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2  про оспорювання його батьківства щодо дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суди попередніх інстанцій дійшли висновку про недоведеність позовних вимог, зокрема, про те, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказамивідсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною, що має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ.

Колегія суддів вважає такі висновки судів попередніх інстанцій передчасними з огляду на таке.

Згідно із частинами першою, другою статті 107 ЦПК України матеріали, необхідні для проведення експертизи, експерту надає суд, якщо експертиза призначена судом, або учасник справи, якщо експертиза проводиться за його замовленням. При призначенні експертизи суд з урахуванням думки учасників справи визначає, які саме матеріали необхідні для проведення експертизи. Суд може також заслухати призначених судом експертів з цього питання. Копії матеріалів, що надаються експерту, можуть залишатися у матеріалах справи.
Експерт не має права з власної ініціативи збирати матеріали для проведення експертизи, розголошувати відомості, що стали йому відомі у зв`язку з проведенням експертизи, або повідомляти будь-кому, крім суду та учасника справи, на замовлення якого проводилася експертиза, про її результати.
Призначений судом експерт не має права спілкуватися з учасниками судового процесу поза межами судового засідання, крім випадків вчинення інших дій, безпосередньо пов`язаних із проведенням експертизи.

Ураховуючи зазначені норми процесуального законодавства, саме на суд покладено обов`язок, зокрема, забезпечити явку сторін у справі до експертної установи.

Як зазначено вище, Крюківський районний суду м. Кременчука Полтавської області ухвалою від 15 жовтня 2024 року призначив у справі судову молекулярно-генетичну експертизу.

14 квітня 2025 року від Відділення судово-медичної генетичної ідентифікації Державної спеціалізованої установи «Київське міське бюро судово-медичної експертизи» Міністерства охорони здоров`я України до суду надійшов лист, в якому заявник просив забезпечити явку  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 разом із дитиною ОСОБА_3 для відбору зразків крові, який відбудеться 16 травня 2025 року.

Разом із тим, матеріали справи не містять доказів направлення вказаного листа сторонам, тобто доказів того, що, зокрема, ОСОБА_1 була повідомлена про дату та час проведення відбору зразків крові. Судом також не з`ясовано причини неявки ОСОБА_1 разом із дитиною до експертної установи для проведення відбору зразків крові.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не встановив всіх обставин справи, зокрема, не сприяв сторонам у виконанні вимог експертної установи щодо надання біологічних зразків для проведення відповідного дослідження на предмет наявності кровного споріднення між ОСОБА_2 та дитиною. Так, суд не визнав обов`язковою явку ОСОБА_1 та дитини до експертної установи та не роз`яснив їй, що ухилення від проведення судової молекулярно-генетичної експертизи фактично є ухиленням від виконання судового рішення (ухвали) про призначення експертизи, що унеможливлює повне встановлення обставин, що мають значення для справи.

При цьому суду слід було роз`яснити ОСОБА_1 про правові наслідки ухилення від проведення експертизи, передбачені статтею 109 ЦПК України та можливість їх застосування у разі чергового нез`явлення до експертної установи для відібрання біологічних зразків.

Апеляційний суд не усунув порушення, допущені судом першої інстанції, проте відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про необхідність застосування наслідків ухилення ОСОБА_1 від участі у проведенні експертизи, передбачених статтею 109 ЦПК України, зазначив про те, що матеріали справи не містять доказів її повідомлення експертною установою чи судом першої інстанції про визначені експертною установою дати та час явки з дитиною для відібрання зразків крові, з огляду на те, що клопотання про відібрання біологічних зразків були адресовані лише на адресу районного суду.

Зазначені процесуальні дії суд повинен здійснити з урахуванням вимог, як національного, так і міжнародного законодавства, ураховуючи, що відповідачка разом із дитиною проживають в Республіці Польща. 

Верховний Суд зазначає, що суд апеляційної інстанції також порушив вимоги статті 376 ЦПК України, так як залишив рішення районного суду без змін, проте по суті повністю змінив мотиви судового рішення, що є недопустимим.

За таких обставин, висновки судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та є передчасними.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суди попередніх інстанцій у порушення статей 12, 89, 263 ЦПК України не забезпечили повний та всебічний розгляд справи, зазначених обставин та вимог закону не врахували, не встановили усіх необхідних обставин, необхідних для правильного вирішення справи.

Зазначене вище перешкоджає суду касаційної інстанції без встановлення вказаних фактичних обставин ухвалити правильне рішення по суті спору.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

За таких обставин, рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що на підставі положень статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, збирати та надавати правову оцінку новим доказам у справі, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому, оскільки порушення норм процесуального права допущені обома судами, справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належно оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про передачу справи на розгляд суду першої інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у судах першої та апеляційної інстанцій, а також у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 червня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Кременчуцький міський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Суми, про оспорювання батьківства скасувати, передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:	І. Ю. Гулейков   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк