ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2681/26 Справа № 175/12105/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Журавель Т.С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.,
за участю секретаря судового засідання — Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2025 року, у складі судді Журавель Т.С., у цивільній справі № 175/12105/24 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” про відновлення порушених прав, –

ВСТАНОВИЛА: 

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, пред`явленим до АТ КБ “Приватбанк”, які уточнила у листопаді 2024 року та у жовтні 2025 року, на предмет зобов`язання відповідача здійснити переказ за рахунок власних коштів та повністю погасити кредитну заборгованість за рахунок зазначеного переказу, припинити, починаючи з 04 лютого 2024 року, нарахування процентів і штрафних санкцій на суму кредитної заборгованості, нарахування та виплату на користь позивача проценти за користування чужими грошовими коштами, списаними відповідачем, у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, а також стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 9864,68 грн, безпідставно списаних з рахунку позивача. 
В обґрунтування вимог послалась на те, що позивач є клієнтом АТ КБ «Приватбанк» та держателем кредитної платіжної картки «Універсальна пільгова», яка була випущена АТ «КБ «Приватбанк» до відкритого банком на її ім`я карткового рахунку. 04 лютого 2024 року, починаючи з 17:07 до 17:37, невідомі зловмисники, використовуючи шахрайські оборудки, заволоділи доступом до мобільного додатку позивача «Приват24» та без перешкод зі сторони служби безпеки банку вкрали з карткового рахунку № НОМЕР_1 , відкритого у АТ КБ «Приватбанк», грошові кошти у загальній сумі 59 599 грн. Того ж дня, після крадіжки грошових коштів позивач відразу зателефонувала на гарячу лінію банку за номером 3700, повідомила про те, що відбулось, і попросила заблокувати картковий рахунок. 05 лютого 2024 року позивач особисто прибула у відділення АТ КБ «Приватбанк» та повідомила про шахрайську подію, після чого працівниками АТ КБ «Приватбанк» було знищено платіжну картку, з якої були викрадені кредитні кошти у сумі 59599грн, та видано нову картку. Також за даним фактом відкрито кримінальне провадження. Позивачем неодноразово надсилалися листи на адресу банку, в яких остання зверталася з вимогою негайно зарахувати на її картковий рахунок вкрадені шахраями грошові кошти, при цьому, банк почав без відповідного розпорядження позивачки списувати з її карткового рахунку, на який надходить її заробітна плата, грошові кошти, якими банк погашає вкрадені шахраєм кредитні кошти. Позивач вважає її майнові права порушеними з боку відповідача, тому відшукує їх відновлення по суду. 
Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «КБ «Приват Банк» про відновлення порушених прав споживача - задоволено.
Зобов`язано АТ «КБ «ПриватБанк» переказати за рахунок власних коштів на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ім`я ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 59 599 грн та погасити за рахунок зазначеного переказу у повному обсязі кредитну заборгованість, яка з 04 лютого 2024 року обліковується за рахунком № НОМЕР_1 .
Зобов`язано АТ «КБ «ПриватБанк» припинити, починаючи з 04 лютого 2024 року нарахування процентів та штрафних санкцій на розмір кредитної заборгованості 59 599 грн за рахунком № НОМЕР_1 відкритого на ім`я ОСОБА_1 з відображенням цього припинення в бухгалтерському обліку банківської установи.
Стягнуто з АТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 9 864,68 грн.
Зобов`язано АТ «КБ «ПриватБанк» нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 проценти у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ за користування чужими грошовими коштами, списані відповідачем з рахунку позивача № НОМЕР_1 протягом періоду з 28 березня 2024 року по 30 серпня 2024 року у загальній сумі 9 864,68 грн, від дат їх списання до дня зарахування їх відповідачем у зазначеній сумі на належний позивачу картковий рахунок.
Стягнуто з АТ «КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 3117,04 грн (а.с.133-137).
Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем не доведено належними доказами того факту, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції з використання даних її картки, які стали підставою для використання кредитних коштів на рахунку, щоб на зняту суму коштів нараховувати відсотки, враховуючи, що матеріали справи не містять Умов та Правил надання банківських послуг, підписаних позивачем, що не можна розцінювати як частину договору банківського обслуговування, а тому є правові підстави для того, щоб вважати доведеними позовні вимоги ОСОБА_1 . 
Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ “Приватбанк” звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих вимоги, посилаючись на те, що саме клієнт несе відповідальність у повному обсязі за операції, які супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви клієнта про блокування картки (рахунку) на рух коштів. АТ КБ "ПриватБанк" вважає, що в даному випадку списання коштів з рахунку позивача відбувалось, у зв`язку із халатною поведінкою ОСОБА_1 щодо розповсюдження персональної інформації, яка призначалась тільки для неї. Враховуючи те, що треті особи для здійснення платіжних операцій, не мали б змоги зробити це не знаючи персонального коду підтвердження на здійснення операції, отже клієнтом не було дотримано вимоги законодавства і Умов та правил надання банківських послуг щодо забезпечення збереження інформації. Скаржник наголосив, що у банку існує надійна система захисту рахунків клієнтів банку і без розголошення персональних даних неможливо отримати доступ до рахунку. Разом з цим скаржник відзначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження своєчасного звернення до банку, як тільки вона дізналась про зняття коштів, а із заявою на гарячу лінію 3700 особисто позивачем невідкладно протягом 15 хвилин з моменту переказу коштів вона не звернулась. Скаржник зазначає, що будь-яких порушень банку допущено не було. Крім того, зазначив, що списання коштів відбувалось з рахунку платника за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу, що, в розумінні п. 1.24 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», не є неналежним переказом, а тому й п. 6.7 Положення, як підстава для негайного відновлення Банком залишку коштів на рахунку користувача, в даному випадку застосовано бути не може, оскільки докази, що надані відповідачем, спростовують припущення позивача про несанкціонованість списання коштів з рахунку позивача. Також списання у період з 28 березня 2024 року по 30 серпня 2024 ркоу проводились банком згідно чинного законодавства та погоджених між сторонами Умов і правил наданн банківських послуг, які були підписані сторонами 16 серпня 2021 року, де передбачений порядок повернення кредиту (а.с.140-146).
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року справу за позовом ОСОБА_1 до АТ “КБ “Приватбанк” про відновлення порушених прав споживача повернуто до суду першої інстанції для розгляду заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Плахтій О.В. про відмову від частини позовних вимог (а.с.155).
Ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2026 року прийнято відмову позивача від частини позовних вимог про зобов`язання АТ “КБ «Приватбанк» нарахувати та виплатити на користь позивача пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день від 04 лютого 2024 року - дня списання з рахунку платника без її волевиявлення грошових коштів у розмірі 59 599 грн, до дня зарахування їх відповідачем у зазначеній сумі на належний позивачу картковий рахунок.
Закрито провадження у справі в частині позовних вимог про зобов`язання АТ “КБ«Приватбанк» нарахувати та виплатити на користь позивача пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день від 04 лютого 2024 року - дня списання з рахунку платника без її волевиявлення грошових коштів у розмірі 59 599 грн, до дня зарахування їх відповідачем у зазначеній сумі на належний позивачу картковий рахунок (а.с.164).
ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у березні 2026 року через свого представника — адвоката Плахтій О.В. через систему “Електронний суд” подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що відповідач, стверджуючи про особисту участь її у здійсненні спірної операції на її рахунку та наявність саме у позивача відповідальності за таке списання коштів, не надав жодного доказу таких тверджень, про результати службового розслідування за фактом несанкціонованого списання 04 лютого 2024 року коштів з її рахунку не повідомляв. Позивач вважає, що у разі недоведеності обставин, які б безспірно свідчили, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду чи іншої інформації, яка дає можливість ініціювати неакцептовані платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні спірних грошових коштів, як це вірно встановив суд першої інстанції. Також наголосила, що свої вимоги позивач виклала у спосіб, передбачений нормами ЦК України, ЗУ “Про платіжні послуги”, а тому такий спосіб, на її думку, є належним та відповідає діючому законодавству (а.с.183-187).
Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції з довідок від 26 липня 2024 року виданих керівником Дирекції обслуговування та адміністративної підтримки АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» і користується послугами банку, згідно до наданої інформації станом на 26 липня 2024 року має карткові рахунки: № НОМЕР_2 , тип: картка універсальна пільгова, платіж 2,5%, стан картки - закрита; № НОМЕР_3 , тип: картка універсальна пільгова, платіж 2,5%, стан картки - активна. Також, станом на 26 липня 2024 року ОСОБА_1 має в АТ КБ «ПриватБанк» картку № НОМЕР_4 (рахунок НОМЕР_5 ), на яку отримує заробітні виплати.
Згідно виписки по картковому рахунку № НОМЕР_2 і додатовим рахункам договору SAMDN55000042949974 від 25 березня 2011 року за період з 04 лютого 2024 року – 04 лютого 2024 року невстановленими особами були здійснені наступні банківські операції, а саме: о 17 год 07 хв знято кошти в приміщенні магазину «Техно їжак» розташованому по АДРЕСА_1 , - 9099 грн; о 17 год 15 хв було здійснено зняття готівки в банкоматі: DN00 по вул. Малом`ясницька, 2А, - 20000 грн; у проміжок між 17 год 18 хв по 17 год 21 хв було чотири рази знято кошти у банкоматі: 6996953, по вул. Героїв Праці, 15, - 5000 грн; о 17 год 24 хв відбулося зарахування суми вкладу з «Скарбнички» у розмірі 537 грн 90 коп.; о 17 год 30 хв були зняті кошти в банкоматі: DN00 по АДРЕСА_2 у розмірі 9000 грн; о 17 год 33 хв - переказ коштів з кредитної карти ПриватБанку на карту НОМЕР_6 через Приват24 у розмірі 1500 грн; о 17 год 36 хв відбувся переказ зі своєї картки 41**82 через додаток Приват24 у розмірі 99 грн; о 17 год 36 хв знято кошти у банкоматі: DN00, по АДРЕСА_2 , - 1000 грн; о 17 год 36 хв було здійснено переказ коштів зі своєї картки через додаток Приват 24 у розмірі 75 грн; о 17 год 36 хв знято кошти у банкоматі: DN00, по АДРЕСА_2 , - 500 грн.
Згідно копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 05 лютого 2024 року судом першої інстанції встановлено, що 05 лютого 2024 до ВП №9 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшло повідомлення за служби «102» про те що, 04 лютого 2024 близько 16:30 у ОСОБА_1 з банківської картки викрадено грошові кошти в розмірі 50 000 грн.
З копії листа від слідчого СВ ВП №9 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області старшим лейтенантом поліції О. Дудником повідомлено, що в провадженні слідчого відділення відділення поліції №9 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області перебуваються матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12024041570000066 від 06 лютого 2024 року. Крім того повідомлено, що спрямовано постанову про здійснення тимчасового доступу до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю до АТ КБ «ПриватБанк», на що отримано відновідь про неможливість надати доступ до зазначених документів. Також, зазначено, що на даний момент досудове розслідування продовжується.
За фактом заволодіння грошовими коштами 19 березня 2025 року позивачка звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою, в якій просила надати інформації про несанкціонований доступ до її каркових рахунків і зняття з них готівки, також просила повернути грошові кошти, та не нараховувати пеню, штраф та санкції у зв`язку з тим, що дані грошові кошти не знімала.
Згідно листа від 25 березня 2024 року супервайзером з обробки звернень клієнтів й держорганів АТ КБ «ПриватБанк» було надано відповідь на заяву ОСОБА_1 від 19 березня 2025 року, згідно якої повідомлено, що за картрахунком № НОМЕР_2 04 лютого 2024 року було здійснено ряд операцій. Операції було вчинено за допомогою картки, яка була додана до сервісу Google Pay, яка була додана до застосунку 04 лютого 2024 року, відповідне повідомлення про активацію сервісу було надіслано на е-mail. Також, було зазначено, що банк не має можливості повернути грошові кошти.
15 липня 2024 року позивачкою було направлено претензію про відновлення порушених прав споживача, згідно якої остання просила зарахувати на картковий рахунок ОСОБА_1 , № НОМЕР_1 , відкритий у АТ КБ «Приватбанк», грошові кошти: - у розмірі 59599 грн, викрадені невстановленими слідством особами з кредитної картки 04 лютого 2024 року; - у розмірі 4095,60 грн, які були без належних правових підстав списані банком з зарплатної картки протягом періоду з 28 березня 2024 року по 28 травня 2024 року. Після зарахування банком на картковий рахунок ОСОБА_1 вищезазначених сум грошових коштів, остання гарантує безперешкодне повернення банку «тіла» кредитних коштів, оскільки проценти/комісійні за користування кредитними коштами та неустойка повинні стягуватися з шахраїв.
З наданої відповіді АТ КБ «Приватбанк» від 19 липня 2024 року судом першої інстанції встановлено, що банк не має можливості повернути грошові кошти, у зв`язку з чим вимушений відмовити ОСОБА_1 у задоволенні претензії до банку.
Як встановлено з виписки по картковому рахунку № НОМЕР_4 за період 28 березня 2024 року по 30 липня 2024 року, були здійснені обов`язкові платежі з карткою 54**26 за 28 березня 2024 року о 15 год. 54 хв. у розмірі 1633 грн, 29 березня 2024 року о 11 год. 23 хв. у сумі 750 грн 28 коп, 26 квітня 2024 року об 17 год. 21 хв. в розмірі 15 грн 93 коп, 27 квітня 2024 року об 11 год 43 хв у сумі 1882 грн 25 коп, 26 травня 2024 року об 16 год. 18 хв. у розмірі 04 грн. 66 коп.
Згідно наданої виписки по картковому рахунку № НОМЕР_4 і додатковим рахункам договору за період 01 серпня 2024 року по 08 листопада 2024 року були зроблені банківські операції щодо погашення обов`язкового платежу по карті 54**26 за 14 серпня 2024 року о 13 год. 01 хв. у розмірі 451 грн 87 коп, та 30 серпня 2025 року о 10:56 у розмірі 2329 грн 26 коп.
З`ясовуючи характер спірних правовідносин та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначив, що твердження скаржника про те, що клієнт, відповідно до Умови та Правила надання банківських послуг, зобов`язаний був негайно (протягом 15 хвилин) повідомляти банк про викрадення мобільного телефону та несанкціоновані транзакції по рахунках, а не на наступний день, як зробила позивачка, у зв`язку з чим порушила Умови та Правила надання банківських послуг, є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять Умов і правил надання банківських послуг, підписаних позивачем, тому їх не можна розцінювати як частину договору банківського обслуговування. При цьому враховано, що умови договорів приєднання розробляються банком, а тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. 
Колегія суддів відзначає, що аналогічні доводи апеляційної скарги також не підкріплені письмовими доказами, про які наголосив суд першої інстанції, з чого належить дійти висновку про відкидання таких доводів скаржника, як недоведених належними доказами. 
Колегія суддів наголошує, що посилання скаржника як у відзиві на позов, так і в апеляційній скарзі на здійснення переказів за допомогою безконтактного сервісу ОСОБА_2 та додавання і реєстрації картки позивача у ньому, не підтверджено доказами, як то, матеріалами службового розслідування банку, перевіркою службою безпеки банку цих обставин з наданням відповіді щодо усіх інструментаріїв такої реєстрації та використання катки з особистою участю позивача чи інших її дій, що вплинули на несанкціоноване акцептування грошових операцій.
У справах цієї категорії спорів саме банк повинен доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для настання несприятливих наслідків для споживача. 
Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 190/2037/23 (провадження № 61-12247св24).
Доводи скаржника, що саме на позивача покладається відповідальність у таких випадках колегія суддів не приймає до уваги, оскільки сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, про що наголошує скаржник, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що споживач банківських послуг ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, що не спростовано скаржником при розгляді його апеляційної скарги.
При цьому належить відзначити, що відповідач в своїй апеляційній скарзі посилається лише на Умови та правила надання банківських послуг за для встановлення винних дій позивача, однак доказів безпосередньої її участі чи бездіяльності, що призвело до витоку персональних даних її картки, не надає, тому такі доводи колегія суддів відхиляє.
За змістом статей 316-320, 321, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності.
За приписами ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Згідно з частиною третьою цієї статті, Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші,не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.
Відповідно до ч. 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.
Нормою частини першої статті 1071 ЦК України передбачено, що банк може списувати кошти з рахунка на підставі розпорядження клієнта.
Положенням ст. 1073 ЦК України встановлено, що у випадку несвоєчасного зарахування коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта, сплатити відсотки та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Відповідальність надавачів платіжних послуг під час виконання платіжних операцій передбачена статтею 86 Закону України «Про платіжні послуги».
Так, згідно з частиною першою цієї статті, надавач платіжних послуг несе відповідальність перед користувачами за невиконання або неналежне виконання платіжних операцій відповідно до закону та умов укладених між ними договорів, якщо недоведе, що платіжні операції виконані цим надавачем платіжних послуг належним чином.
Надавачі платіжних послуг несуть відповідальність, визначену цим Законом, за виконання помилкової, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків (частина 2 статті).
Користувачі мають право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг внаслідок помилкової, неналежної, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків.
Надавач платіжних послуг у разі виконання помилкової, неналежної, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків зобов`язаний на запит користувача, якого він обслуговує, невідкладно вжити заходів для отримання всієї наявної у надавача платіжних послуг інформації про платіжну операцію та надати її користувачу без стягнення плати.
Згідно з частиною восьмою цієї статті, надавачі платіжних послуг несуть відповідальність перед користувачами за помилкові платіжні операції, у тому числі за виконання помилкової платіжної операції на рахунок неналежного отримувача, помилкової платіжної операції з рахунку неналежного платника, платіжної операції з рахунку платника без законних підстав або внаслідок інших помилок надавача платіжних послуг.
Частиною 12 цієї статті передбачено, що надавачі платіжних послуг, що обслуговують платників, несуть перед ними відповідальність за неакцептованими платіжними операціями. У разі виконання неакцептованої платіжної операції надавач платіжних послуг зобов`язаний негайно після виявлення факту виконання неакцептованої платіжної операції або після отримання повідомлення платника (залежно від того, що відбувалося раніше) повернути за рахунок власних коштів суму неакцептованої платіжної операції на рахунок платника, а також сплатити йому пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день від дня списання з рахунку платника коштів за неакцептованою платіжною операцією до дня повернення коштів на рахунок платника. Надавач платіжних послуг зобов`язаний також відшкодувати платнику суму утриманої/сплаченої неналежним платником комісійної винагороди за виконану неакцептовану платіжну операцію (за наявності такої комісійної винагороди).
Частиною 12 статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» встановлено, що електронний платіжний засіб, що використовується в платіжній системі, має відповідати вимогам щодо захисту інформації, передбаченим правилами платіжної системи, з урахуванням вимог цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України. Відповідно до частини 20 цієї статті, користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права; не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції.
Згідно зі статтею 67 цього Закону, надавачі платіжних послуг зобов`язані запровадити систему захисту інформації, що має забезпечувати безперервний захист інформації про виконання платіжних операцій та індивідуальної облікової інформації на всіх етапах її формування, обробки, передавання та зберігання.
Система захисту інформації має забезпечувати цілісність, конфіденційність, доступність та простежуваність інформації, що формується, обробляється, передається та зберігається під час виконання платіжних операцій, відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Національного банку України. Надавачі платіжних послуг зобов`язані виконувати встановлені законодавством вимоги щодо захисту інформації.
У разі виявлення порушень законодавства щодо захисту інформації, що містять ознаки вчинення злочину, надавачі платіжних послуг зобов`язані повідомити про це відповідні правоохоронні органи.
Працівники надавачів платіжних послуг зобов`язані виконувати вимоги законодавства щодо захисту інформації під час виконання платіжних операцій, зберігати таємницю надавача платіжних послуг (або іншу інформацію з обмеженим доступом) та підтримувати конфіденційність інформації, що використовується в системі захисту такої інформації, несуть відповідальність за неналежне використання та зберігання засобів захисту інформації, що використовуються під час виконання платіжних операцій, а також за розголошення персональних даних користувачів та інформації, що може бути віднесена до банківської таємниці чи таємниці надавача платіжних послуг, відповідно до законодавства.
Згідно з ч. 5 ст. 87 Закону України «Про платіжні послуги» до моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації відповідно до статті 38 цього Закону ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на платника. З моменту повідомлення платником емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента.
Аналогічна норма міститься в п.140 Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженої Постановою Правління НБУ від 29 липня 2022 року № 164, згідно з якою до моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача.
За приписами ч. 3 ст. 1092 ЦК України якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону.
Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, який не спростований скаржником жодним доказом, що відповідачем не доведено належними доказами того, що позивачка своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції та не доведено обставин, які безспірно свідчать про те, що позивачка своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, які стали підставою для використання кредитних коштів на рахунку та подальшого нарахування відсотків.
Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і про визначення грошової суми у розмірі 59599 грн, яка переказана з її картки шахрайським шляхом без участі позивача ОСОБА_1 , за списання якої остання не несе відповідальності в рамках договірних відносин з банком, адже останнім не доведено, що позивач використала зазначені кошти в своїх інтересах та особисто ініціювала їх перекази та зняття.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки безспірний вплив та сприяння позивача на такі списання та зняття коштів з рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 не доведений належними та допустимими доказами, а скаржником не надано до апеляційної скарги інших письмових доказів на спростування цього встановленого факту судом першої інстанції, з чим повністю погоджується і колегія суддів.
Колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, N 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. 
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судам необхідно досліджувати кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не повинна бути поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. 
Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін як на одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. 
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення в оскаржуваній частині має бути залишено без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.   
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” — залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2025 року— залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “14” квітня 2026 року.
Повний текст постанови складено “23” квітня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:            М.О. Макаров

М.М. Пищида