Справа № 175/7054/24
Провадження № 2/175/1202/24

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 лютого 2026 року      с-ще. Слобожанське

Дніпровський районний суд Дніпропетровської області
в складі: головуючого судді – Бойко О.М.
із секретарем судового засідання – Грицай К.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором,–
ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В травні 2024 року до суду надійшла вищевказана позовна заява.
Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2024 року дану справу прийнято до розгляду судді Бойка О.М. та відкрито провадження по справі.
В позовній заяві просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № ML-300/0358/2007 від 11.07.2007 у розмірі 110794,82 швейцарських франків та судові витрати.
Обґрунтовує позовні вимоги тим, що 11.07.2007 року між Позивачем - ОСОБА_1 та Відповідачем - ЗАТ «ОТП Банк» (на цей час ПАТ «ОТП Банк»), в особі керуючої філії ЗАТ «ОТП Банк» у м. Дніпропетровську Шишкіної В.М. та начальника управління корпоративних клієнтів філії ЗАТ «ОТП Банк» в м. Дніпропетровську Єгорова П.М. укладено кредитний договір №ML-300/0358/2007.
Відповідно до умов Договору (ч. 1 та ч.2), Банк надає Позивачу кредит на придбання нерухомого майна, тому за своєю правовою природою, кредитний договір №ML-300/0358/2007 від 11.07.2007 року є договором споживчого кредиту, на купівлю нерухомого майна, зазначеного в п.5 ч.1 Договору, тобто на споживчі цілі.
З тексту договору вбачається, що Кредит надавався у сумі 615 000,00 Швейцарських франків на придбання будинку загальною площею 230,4 кв. м., який розташований по АДРЕСА_1 і земельної ділянки загальною площею 0,160 га., яка розташована під зазначеним житловим будинком та будівлями за вищевказаною адресою.
Для забезпечення повернення кредиту і відсотків за користування кредитом у той же день сторони по договору уклали договір іпотеки, що був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. 
Згідно статті 2 цього договору іпотеки предмет іпотеки забезпечував виконання кредиту у сумі 615 000 швейцарських франків, сплату нарахованих відсотків, сплату пені за прострочення повернення кредиту і відсотків, відшкодування збитків, витрат, та будь яких інших штрафів, комісій, викликаних порушенням кредитного договору.
У період користування кредитом з 11.07.2007 року Позивач сплатив Банку як повернення кредиту, так і як сплата відсотків 110791,00 швейцарських франків.
У зв`язку з неповним виконанням Позивачем обов`язків по Договору і на підставі п.6.4.2. Договору іпотеки, Банк зареєстрував на себе право власності на предмет іпотеки, а саме на будинок загальною площею 230,4 кв.м., який розташований по 
АДРЕСА_1 і земельну ділянку загальною площею 0,160 га., яка розташована під зазначеним житловим будинком та будівлями за вищевказаною адресою.
Ця обставина підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №377652443 від 08.05.2024 року, з якого вбачається, що право власності на названий будинок і на названу земельну ділянку 29.01.2021 року зареєстрована на Банк, а саме на Акціонерне товариство «ОТП Банк», код ЄДРПОУ 21685166.
Таким чином, позивач вважає, що Банк отримав у власність предмет іпотеки по названому договору іпотеки і тим самим задовольнив свої вимоги щодо заборгованості Позивача за названим кредитом.
За таких обставин, на думку позивача, сплачені Позивачем гроші грошові кошти, які сплатив Позивач, а саме як повернення кредиту, так як сплата відсотків у розмірі 110 791,00 швейцарських франків, підлягають поверненню Позивачу.
Враховуючи вищевикладене позивач звертається до суду із відповідним позовом. 
Представник відповідача надали письмові пояснення на позовну заяву ОСОБА_1 в яких позовні вимоги заперечують у повному обсязі у зв`язку із їх необґрунтованістю.
Також, відповідач просив застосувати строки позовної давності.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 не з`явилась. Про час та місце була належним чином повідомлена.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Про час та місце були належним чином повідомленні. Клопотань не надавали.
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи здійснення розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Дослідивши наданні докази, суд встановив, що 11.07.2007 року між Позивачем - ОСОБА_1 та Відповідачем - ЗАТ «ОТП Банк» (на цей час ПАТ «ОТП Банк»), в особі керуючої філії ЗАТ «ОТП Банк» у м. Дніпропетровську Шишкіної В.М. та начальника управління корпоративних клієнтів філії ЗАТ «ОТП Банк» в м. Дніпропетровську Єгорова П.М. укладено кредитний договір №ML-300/0358/2007.
Відповідно до умов Договору (ч. 1 та ч.2), Банк надає Позивачу кредит на придбання нерухомого майна, тому за своєю правовою природою, кредитний договір №ML-300/0358/2007 від 11.07.2007 року є договором споживчого кредиту, на купівлю нерухомого майна, зазначеного в п.5 ч.1 Договору, тобто на споживчі цілі.
З тексту договору вбачається, що Кредит надавався у сумі 615 000,00 Швейцарських франків на придбання будинку загальною площею 230,4 кв. м., який розташований по АДРЕСА_1 і земельної ділянки загальною площею 0,160 га., яка розташована під зазначеним житловим будинком та будівлями за вищевказаною адресою.
ОСОБА_1 перестала виконувати взяті на себе зобов?язання із повернення кредиту за Кредитним договором у зв?язку з чим Банк звернувся із позовом до неї про стягнення заборгованості шляхом стягнення на предмет іпотеки.
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у справі №175/3607/15 звернуто стягнення на предмет іпотеки: - земельну ділянку загальною площею 0,160 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та житловий будинок з господарськими спорудами, загальною площею 230,4 кв.м, житловою площею 107,5 кв.м, що знаходиться за цією ж адресою, що належать на праві власності ОСОБА_1 ; в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «ОТП Банк» за кредитним договором №ML-300/0358/2007 від 11 липня 2007 року, що складається із заборгованості за тілом кредиту - 602 779, 29 швейцарських франків, 31887, 79 швейцарських франків - заборгованості за відсотками за користування кредитом, 22397,79 швейцарських франків - пеня, а загалом складає 657064,07 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ станом 28 серпня 2015 року складає 14673803,96 грн. та судовий збір в розмірі 3654,00 грн. Визначено спосіб реалізації предметів іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів з продажу цієї земельної ділянки та житлового будинку
Рішення набрало законної сили та на його виконання було відкрито виконавче провадження.
В рамках виконавчого провадження вищевказаний об?єкт нерухомості було виставлено на прилюдні торги.
Відповідно до протоколу №512047 проведення електронних торгів, останні - треті електронні торги арештованого майна, реєстраційний номер лота 446110, стартова ціна лота 3 220 280,00 грн. відбулись, переможець Учасник-2, строк сплати переможцем електронних торгів за придбане майно до 16.11.2020. 
Станом на 17.11.2020 кошти від переможця торгів - не надійшли. 
Відповідно до розділу XI Порядку реалізації арештованого майна - Електронні торги вважаються такими, що не відбулись, у разі несплати всіма учасниками, що надали цінові пропозиції й поетапно були визначені переможцями електронних торгів, належної грошової суми в строки, передбачені пунктом 1 розділу Х цього Порядку. Іншу учасники, яким може бути запропонована сплата за придбане майно - відсутні.
У зв?язку з зазначеним, приватний виконавець керуючись ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», запропонував АТ «ОТП Банк» вирішити питання щодо залишення за собою нереалізованого майна в рахунок погашення суми боргу, за ціною третіх електронних торгів - 3 220 280,00 три мільйони двісті двадцять тисяч двісті вісімдесят) гривень 00 копійок, без ПДВ.
29.01.2021 Верховецькою В.Е. приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 41 Закону України «Про іпотеку» та на підставі акта про
передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, складеного Приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозовим О.М. 15.12.2020, АТ «ОТП Банк» було видане Свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися.
В той же день право власності на вищезазначене майно зареєстроване за АТ «ОТП Банк».
Вищевказані обставини підтвердив сам позивач, надавши Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна (а.с. 50 (зворотна частина)).
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у справі №175/3607/15-ц ухвалено про звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості, що станом на 28.08.2015 становила 657 064,87 швейцарських Франків, що за офіційним курсом НБУ станом 28 серпня 2015 року складала 14 673 803,96
грн. та судовий збір в розмірі 3654,00 грн., а ціна предмету іпотеки склала 3 220 280,00 гривень.
Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦПК України (в редакції від 01.01.2021), якщо у зобов?язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Таким чином, після реалізації предмета іпотеки (залишення за собою стягувачем), заборгованість встановлена рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у справі №175/3607/15 погашена лише частково, а саме в сумі 3 220 280,00 грн., при тому що загальний розмір заборгованості за рішенням суду складає 657 064,87 швейцарських франків.
Залишок заборгованості (навіть якщо рахувати не від еквіваленту іноземної валюти, а від еквіваленту зазначеного у гривні в рішенні суду) за рішенням суду залишається більше 11 453 523,96 грн.
Разом з тим, відповідно висновків викладених у постанові ВС від 11.04.2018 у справі №761/17280/16-ц, постанові ВС від 14.11.2018 р. у справі №910/2535/18, звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права стягнути непогашену заборгованість.
Натомість, позивач, прохаючи про повернення йому сплачених в рахунок погашення кредитної заборгованості сум, не наводить жодного пункту договору, жодної норми права та жодного висновку ВС, які б передбачали можливість такого повернення внаслідок продажу (залишення іпотекодавцем за собою після торгів, які не відбулись) предмету іпотеки. 
Судом встановлено, що також підтверджено матеріалами справи, та не заперечувалося сторонами, ОСОБА_1 при укладенні вищевказаних Договорів діяла свідомо, вільно, враховуючи власні інтереси прийняла рішення про вибір банку та вступила з ним в договірні відносини, визначивши при цьому характер правочинів і умови Кредитного договору. Позивачка засвідчила своїм особистим підписом, що ознайомлена та згодна як зі змістом Кредитного договору №МL-300/0358/2007 від 11 липня 2007 року, так і з умовами додаткових Договорів до нього. Банк виконав свої зобов`язання та надав ОСОБА_1 обумовлену Договором суму кредиту, що підтверджується валютним меморіальним ордером №151 від 11 липня 2007 року. Натомість ОСОБА_1 свої зобов`язання за Договором не виконала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість по кредиту, відсотках за користування кредитом, пені за порушення строків повернення кредиту, відсотках за користування кредитом та штрафу. Вимогу Банка про дострокове повернення кредиту, ОСОБА_1 проігнорувала.
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2014 року, яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року залишено без змін, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» 8492931,14 грн., що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 11 червня 2014 року склав 656932,84 Швейцарських франків та 1820 грн. судових витрат; в задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2015 року у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за Кредитним договором №МL-300/0358/2007 від 11 липня 2007 року у розмірі 657064,87 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ станом на 28 серпня 2015 року складає 14673803,96 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: земельну ділянку площею 0,0965 га, житловий будинок та господарські споруди, які розташовані по АДРЕСА_1 , шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною, не нижчою, від звичайної ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної в межах виконавчого провадження. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року вищевказане заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові. Однак, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року вищевказане рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року – скасовано, а рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2015 року – залишено без змін.
Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2015 року, яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року залишено без змін, звернуто стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок з господарськими спорудами, загальною площею 230, 4 кв.м. та земельну ділянку загальною площею 0,160 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «ОТП Банк» за Кредитним договором №МL-300/0358/2007 від 11 липня 2007 року у розмірі 657064,87 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ станом 28 серпня 2015 року складає 14673803,96 грн. та судовий збір в розмірі 3654,00 грн.; визначено спосіб реалізації предметів іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів з продажу цієї земельної ділянки та житлового будинку. 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним – відмовлено, однак постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2018 року, вищевказане рішення суду від 16 листопада 2017 року було скасовано, і в задоволенні позову відмовлено (підставою для відмови у задоволенні позову визнано не сплив строку позовної давності, а недоведеність заявлених позовних вимог). Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2019 року, вищевказана постанова апеляційного суду від 22 березня 2018 року залишена без змін.
У справі №175/4780/19 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про повернення майна, набутого без достатньої правової підстави в порядку ст. 1212 ЦК України, і як на підставу для встановлення факту безпідставного набуття грошових коштів Банком вказала, що зобов`язання Банку та її зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за Кредитним договором №МL-300/0358/2007 від 11 липня 2007 року виражені в іноземній валюті.
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15.04.2021 року було позовні вимоги залишено без задоволення. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15.02.2022 року рішення залишено без змін. 
Отже, з вищевказаних рішень також додатково вбачається, що саме ОСОБА_1 були порушенні умови кредитного договору та банком вчинялись дії у відповідності до законодавства України, а тому підстав вважати, що кошти, у вигляді сплачених відсотків, були отриманні банком неправомірно у суду немає.
Частина 1 статті 1048 ЦК України вказує, що Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Особливу увагу слід звернути на норму ч.1 ст. 1054 ЦК України, в якій вказано, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Тобто виходячи з вищевказаних норм, можливо дійти до висновку, що відсотки за користування кредитом є частиною умови надання позики та своєрідною платою за користування позиченими коштами у банку чи іншої кредитної установи.
Щодо стверджень представника відповідача, про необхідність застосування строків позовної давності, суд вважає за доцільне зазначити наступне.
Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі – ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Stubbings and Others v. the United Kingdom» («Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»), пункт 51).
У постанові від 27 червня 2018 року в справі № 61-/894/16-ц (провадження № 61-5386св18) Верховний Суд сформулював такі висновки щодо застосування статті 261 ЦК України: «аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо».
Проте, слід також зазначити, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з підстав необґрунтованості позову.
Аналогічний висновок встановлено у Постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі № 509/3589/16-ц та роз`ясненнях Касаційного Цивільного Суду Верховного суду від 30 жовтня 2020 року.
Тобто, враховуючи, що судом встановленні інші обставини за яких позовні вимоги не підлягають задоволенню, то суд не може задовольнити клопотання представника відповідача, щодо застосування строків позовної давності.
Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов?язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці. зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява №38722/02). Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен
забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Чого при розгляді цієї цивільної справи здійснено не було.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд, дослідивши матеріали справи, надані до неї докази та посилання на докази, прослухавши ствердження сторін по справі, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. 
Отже, на підставі вищезазначеного, та керуючись ст.ст. 2, 4, 76, 80, 81, 82, 89, 263, 265 ЦПК України, суд, - 

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором – залишити без задоволення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційну скаргу на рішення може бути подано протягом тридцяти днів до Дніпровського апеляційного суду з дня складання повного судового рішення.

Суддя          Бойко О.М.