ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" лютого 2026 р. Справа №914/841/25

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого судді Бонк Т.Б.,
Суддів Бойко С.М.,
Якімець Г.Г.,
секретар судового засідання Шатан Т.О.,
представники сторін:
прокурор: Цинайко Н.І.,
позивача: Полійчук С.Р.,
відповідача: Жук Р.С.,
третьої особи: не з`явився,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Лев Девелопмент" б/н від 11.11.2025 (вх. суду від 12.11.2025 № 01-05/3299/25)
на рішення Господарського суду Львівської області від 23.10.2025 (повне рішення складено 23.10.2025, суддя Рим Т.Я.)
у справі № 914/841/25
за позовом: Керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова в інтересах держави
в особі Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Лев Девелопмент", м. Львів 
за участю третьої особи: Львівської міської ради, м. Львів 
про: стягнення 3 948 522,53 грн,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог позовної заяви і рішення суду першої інстанції:
Керівник Галицької окружної прокуратури міста Львова в інтересах держави в особі Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лев Девелопмент" про стягнення 3 948 522,53 грн, з яких 2 652 242,24 грн безпідставно збережених грошових коштів пайової участі, 1 065 644,21 грн інфляційних втрат та 230 636,08 грн 3% річних.
В обґрунтування позову, прокурор зазначив, що відповідач з червня 2019 року по квітень 2022 року будував багатоквартирний житловий будинок з технічним поверхом, вбудованими приміщеннями громадського призначення, підземним паркінгом в урочищі "Голоско", обслуговуючому кооперативі "Садове товариство "Промінь Голоско" (ділянки № № 25-30). Однак, відповідач не виконав обов`язку сплатити у місцевий бюджет пайову участь (кошти на розвиток інфраструктури населеного пункту) до прийняття об`єкту будівництва в експлуатацію, тому, на думку позивача, такі кошти підлягають до відшкодування в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України. Крім цього, за невиконання зазначеного грошового зобов`язання позивачем нараховано 3 % річних та інфляційні втрати.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 23.10.2025 позовні вимоги задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лев Девелопмент" до місцевого бюджету на користь Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради 2 652 242 (два мільйони шістсот п`ятдесят дві тисячі двісті сорок дві) грн 24 коп, 1 065 644 (один мільйон шістдесят п`ять тисяч шістсот сорок чотири) грн 21 коп інфляційних втрат та 230 636 (двісті тридцять тисяч шістсот тридцять шість) грн 08 коп – 3% річних. Здійснено розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції констатував, що зважаючи на неукладення відповідачем договору про пайову участь, а також відсутність належних, допустимих доказів сплати передбачених законом коштів пайової участі, позовні вимоги підлягають до задоволення та з відповідача до місцевого бюджету слід стягнути 2 652 242,24 грн безпідставно збережених коштів пайової участі. Суд першої інстанції також погодився із розрахунком позивача 3% річних та інфляційних втрат, які здійснено у період з 05.04.2022 до 26.02.2025.

Короткий зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи:
Не погодившись з рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Лев Девелопмент" звернулась до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 23 жовтня 2025 року у справі №914/841/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Скаржник стверджує, що з огляду на те, що з 1 січня 2020 року в законодавстві анульовано обов`язок укладати договори про пайову участь, то обов`язок відповідача по оплаті пайової участі у розвитку міста відноситься до категорії адміністративних правовідносин.
Апелянт вважає, що Департамент економічного розвитку Львівської міської ради є неналежним позивачем у цій справі.
Також апелянт зазначає, що ТОВ «Лев Девелопмент» протягом 2023-2024 років було укладено ряд тристоронніх договорів у яких Товариство виступало платником або інвестором комплексу робіт по відновленню тимчасової під`їздної дороги до багатоквартирних будинків № 30 та № 30а по вул. Малоголосківській у м. Львові, тобто у виконанні робіт розвитку інфраструктури м. Львова.
На підставі укладених тристоронніх договорів протягом 2023-2024 років ТОВ «Лев Девелопмент» понесло витрати на розвиток інфраструктури по вул. Малоголосківській у м. Львові на загальну суму – 7 036 602,72 грн. з яких: 486 602,72 грн. за розробку проектно кошторисної документації та проведення експертизи проекту; 6 550 000,00 грн. за виконання комплексу будівельних робіт по капітальному ремонту вулиці Малоголосківської у м. Львові.
ТОВ «Лев Девелопмент» вважає, що таким чином Товариство виконало свої обов`язки щодо пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту (м. Львова).
Крім цього, на думку скаржника, для визначення розміру пайової участі підлягав до застосування наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 06.12.2018 № 335, оскільки такий діяв станом на дату початку будівництва. 
Також скаржник зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, позаяк безпідставно відмовив відповідачу у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

Галицька окружна прокуратура міста Львова подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просила апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 23.10.2025 залишити без змін.
Прокурор зазначає, що Департамент економічного розвитку Львівської міської ради наділений повноваженнями звернутися до суду в якості позивача, однак, як орган місцевого самоврядування самостійно не здійснив надані йому повноваження щодо захисту інтересів держави (в даному випадку полягає у захисті інтересів територіальної громади) для стягнення до місцевого бюджету безпідставно збережених коштів пайової участі в судовому порядку, що спричинило подання позову в цій справі прокурором.
На переконання прокурора, є безпідставними посилання апелянта на необхідність розрахунку розміру пайової участі станом на червень 2019 року, позаяк такий розрахунок повинен здійснюватись з врахуванням показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, які були чинні станом на момент введення спірних об`єктів будівництва до експлуатації.

Департамент економічного розвитку Львівської міської ради подав додаткові пояснення у справі, підтримав правову позицію прокурора, просив апеляційну скаргу ТОВ "Лев Девелопмент" залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції у справі № 914/841/25 залишити без змін.

Рух справи в суді апеляційної інстанції:
Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.11.2025 справу № 914/841/25 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бонк Т.Б., суддів Бойко С.М., Якімець Г.Г.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 01.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лев Девелопмент" б/н від 11.11.2025 (вх. суду від 12.11.2025 № 01-05/3299/25) на рішення Господарського суду Львівської області від 23.10.2025 у справі № 914/841/25.
Ухвалою суду від 24.12.2025 призначено розгляд справи № 926/563/25 на 10.02.2025.
У судовому засіданні 10.02.2025 апелянт підтримав доводи апеляційної скарги, прокурор заперечив такі доводи з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, позивач погодився з правовою позицією прокурора.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з встановленими судами першої та апеляційної інстанцій обставин, і визначених відповідно до них правовідносин, вбачається, що:
Рішенням Львівської міської ради від 01.03.2019 № 197 затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва на будівництво ТОВ "Лев Девелопмент" багатоквартирного житлового будинку з технічним поверхом, вбудованими приміщеннями громадського призначення, підземним паркінгом в урочищі "Голоско", обслуговуючому кооперативі "Садове товариство "Промінь Голоско" (ділянки №№ 25-30).
Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у місті Львові 05.06.2019 видала ТОВ "Лев Девелопмент" дозвіл № ЛВ 112191561133 на виконання будівельних робіт
Об`єкт будівництва прийнято в експлуатацію, що підтверджується зареєстрованим в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва сертифікатом № ЛВ122220331651 від 04.04.2022.
Ухвалою Львівської міської ради від 26.12.2019 № 6098 "Про порядок поступлення коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Львова протягом 2020 року" визначено, що замовники будівництва на земельній ділянці у місті Львові перераховують до міського бюджету кошти для створення розвитку інфраструктури міста Львова, зокрема, для житлових будинків – 2 % вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.
Позивач у листах № 2301-вих-17052 від 05.02.2025 та № 2301-вих-29471 від 27.02.2025 зазначив, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Лев Девелопмент" не звертався до Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та не подавав документи, що підтверджують вартість його будівництва, техніко-економічні показники об`єкта.
Розрахунок розміру пайової участі позивач провів на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», сертифікату № ЛВ122220331651 від 04.04.2022 та затверджених наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 17.02.2022 № 53 показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України (розраховані станом на 01.01.2022).

При перегляді оскаржуваного рішення місцевого господарського суду, колегія суддів керувалась таким.
Щодо підстав звернення прокурора з позовом у цій справі.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Абзацом 1 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.
Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Конституційний Суд України зазначив, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац 2 частини 5 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99).
Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).
Відповідно до абзаців 1-3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Згідно із частиною 4 статті 53 ГПК прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Відповідно до абзацу 2 частини 5 статті 53 ГПК у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Встановлена Законом України «Про прокуратуру» умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Тобто визначений частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.
Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц).
Прокурор, звертаючись з позовом у цій справі, зазначив, що порушення інтересів держави в цій справі полягає ненадходженні коштів до місцевого бюджету, що перешкоджає належному функціонуванню органу місцевого самоврядування та порушує інтереси держави в цілому.
Статтею 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (у редакцій, чинній до 01.01.2020) було передбачено, що порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього закону.
Згідно зі статтями 1 та 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виконавчі органи рад – органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами. Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.
Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради є виконавчим органом Львівської міської ради.
Відповідно до статті 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, залучення на договірних засадах коштів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, розташованих на відповідній території, та коштів населення, а також бюджетних коштів на будівництво, розширення, ремонт і утримання на пайових засадах об`єктів соціальної і виробничої інфраструктури та на заходи щодо охорони навколишнього природного середовища.
Відповідно до пункту 7 підрозділу 1.2 розділу V ухвали Львівської міської ради від 08.07.2021 № 1081 "Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради" до повноважень Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради належить відтермінування (розтермінування) сплати пайового внеску та проведення перерахунку згідно з діючими договорами про пайову участь за зверненням замовника/забудовника до прийняття об`єкта містобудування в експлуатацію.
Пунктами 1.2 та 1.4 Положення про департамент економічного розвитку Львівської міської ради та його структури, затвердженого рішенням Львівської міської ради № 92 від 31.01.2025 (надалі – Положення від 31.01.2025) передбачено, що департамент є підзвітним і підконтрольним міській раді, виконавчому комітету міської ради, Львівському міському голові і підпорядкованим першому заступнику міського голови – заступнику міського голови з економічного розвитку. Департамент є юридичною особою, має право виступати позивачем і відповідачем, третьою особою, яка заявляє / не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача / відповідача у судах від свого імені.
Згідно з підпунктом 4.1.16 пункту 4.1 Положення від 31.01.2025 до компетенції департаменту належать повноваження щодо залучення на договірних засадах у порядку, визначеному законодавством України, коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення на будівництво, ремонт і утримання на пайових засадах об`єктів соціальної і виробничої інфраструктури та на заходи щодо охорони довкілля та історичного середовища.
Для реалізації завдань та виконання повноважень, передбачених цим Положенням, іншими нормативними актами, департамент має право звертатись до суду у порядку, встановленому законодавством України… (пункт 5.1.9 Положення від 31.01.2025).
Верховний Суд у постанові від 26.06.2025 у справі № 910/18540/23 зазначив, що стягнення пайової участі за договірними зобов`язаннями та позадоговірних зобов`язань не змінює самої суті повноважень департаменту на стягнення суми пайової участі.
Як слідує з матеріалів справи, на запити окружної прокуратури в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» від 16.01.2025 №14.50/97-509ВИХ-25 та від 17.02.2025 №14.50/97-1690ВИХ-25 у Львівську міську раду про надання інформації та матеріалів щодо вказаного будівництва, стану сплати пайової участі та звернення Львівської міської ради чи її виконавчих органів до суду щодо її стягнення, Департамент економічного розвитку Львівської міської ради листами від 05.02.2025 №2301-вих-17052 та від 27.02.2025 №2301-вих-29471 повідомив, що Замовником порушено обов`язок зі сплати пайової участі у зв`язку з розпочатим у 2019 році будівництвом багатоквартирного житлового будинку з технічним поверхом, вбудованими приміщеннями громадського призначення, підземним паркінгом в урочищі «Голоско», обслуговуючому кооперативі «Садове товариство «Промінь Голоско» (ділянки №№ 25-30) у м. Львові.
При цьому, Департамент економічного розвитку Львівської міської ради у вказаних листах звернувся до окружної прокуратури з проханням здійснити представництво інтересів Львівської міської ради в суді щодо стягнення згаданої пайової участі на підставі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради є органом, який уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що підставою для представництва інтересів держави в особі Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, шляхом подання позову є стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів, що у свою чергу призвело до порушення інтересів держави, при тому, що позивачем, як уповноваженим органом, належних заходів з метою стягнення відповідних коштів до бюджету вжито не було.

Щодо розгляду спору по суті.
Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлені Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" (Закон № 3038-VI), який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
Згідно зі статтею 1 зазначеного Закону замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.
Відповідно до частини другої статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до частини третьої статті 40 цього ж Закону полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.
Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами (частина п`ята статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності").
Стаття 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачала, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
За змістом зазначеної статті пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.
20.09.2019 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (далі - Закон № 132-ІХ), яким внесено зміни, зокрема у Закон № 3038-VI шляхом виключення із його тексту, зокрема ст. 40, про що зазначено у ч. 3 п. 13 р. І. Закон № 132-ІХ набрав чинності 17.10.2019, однак, Верховна Рада постановила, що п. 13 р. І цього Закону набирає чинності з 01.01.2020 (п. 1 р. ІІ Прикінцевих та перехідних положень).
Після 01.01.2020 набула чинності норма п. 13 р. І Закону № 132-ІХ, якою скасовано обов`язок забудовників укладати договори пайової участі з органами місцевого самоврядування, закріплений у ст. 40 Закону № 3038-VI.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Отже, починаючи з 01.01.2020 відсутній передбачений до цього статтею 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" обов`язок замовників будівництва у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 23.09.2025 у справі № 910/9916/24, від 17.12.2024 у справі № 903/283/24, від 20.08.2024 у справі № 910/7707/19.
Водночас законодавець при внесенні змін до Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (шляхом виключення статті 40 цього Закону на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні") встановив, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці в населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (абзац другий пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні") в такому порядку та розмірі:
1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):
- для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;
- для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;
3) замовник будівництва зобов`язаний протягом десяти робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;
4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;
5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;
6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.
Верховний Суд у постанові від 11.12.2025 у справі № 916/1339/25 зазначив, що передбачений розділом ІІ Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для:
1) об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені;
2) об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.
Таким чином, у наведених двох випадках, ураховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", замовник будівництва зобов`язаний протягом десяти робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 23.09.2025 у справі № 910/9916/24, від 17.12.2024 у справі № 903/283/24, від 20.08.2024 у справі № 910/7707/19.
Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення в 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:
- для об`єктів, будівництво яких розпочато в попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом десяти робочих днів після 01.01.2020;
- для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом десяти робочих днів після початку такого будівництва.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04.04.2024 у справі № 923/1306/21, від 11.11.2025 у справі № 903/314/25, від 11.12.2025 у cправі № 916/1339/25.
У постановах від 20.02.2025 у справі № 918/618/24, від 17.04.2025 у справі № 911/65/24, від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21 Верховний Суд зауважив, що у випадку, якщо замовниками об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого розділом ІІ Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" обов`язку стосовно перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, враховуючи викладені в постанові від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
За встановлених у цій справі обставин, відповідач розпочав будівництво багатоквартирного житлового будинку з технічним поверхом, вбудованими приміщеннями громадського призначення, підземним паркінгом в урочищі "Голоско", обслуговуючому кооперативі "Садове товариство "Промінь Голоско" (ділянки № № 25-30) – в червні 2019, договору про пайову участь не уклав, станом на 01.01.2020 об`єкт введений в експлуатацію не був, тому обов`язок у відповідача щодо звернення до органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі виник протягом десяти робочих днів після 01.01.2020.
Суд звертає увагу на те, що під час здійснення розрахунку пайової участі орган місцевого самоврядування керується приписами підпункту 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ щодо розміру пайової участі, який, в свою чергу, визначається, зокрема, на підставі документів, наданих замовником будівництва. Верховний Суд у постанові від 07.09.2023 у справі № 916/2709/22 зауважив про те, що відсутність звернення замовника будівництва з відповідною заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва на виконання вимог підпункту 3 абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-ІХ та ненадання ним передбачених цією нормою документів, не є перешкодою для самостійного визначення органом місцевого самоврядування розміру пайової участі на підставі наявних у нього документів із доведенням під час розгляду справи їх обґрунтованості.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20, пайовий внесок замовника у створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту має розраховуватися саме на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення у замовника будівництва обов`язку щодо сплати пайового внеску, а не на той момент, коли орган місцевого самоврядування дізнався про його несплату замовником, оскільки одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію відповідно до частини 2 статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак правовідносини забудови земельної ділянки припиняються. 
Подібні висновки також викладені в постановах Верховного Суду від 12.08.2025 у справі № 910/6623/24, від 11.11.2025 у справі № 903/314/25.
З матеріалів справи вбачається, що обраховуючи розмір пайової участі, позивач виходив із загальної площі об`єктів будівництва, а також нормативу, встановленого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 17.02.2022 № 53 показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України і розрахував їх станом на 01.01.2022.
З таким розрахунком погодився суд першої інстанції.
Однак, застосування позивачем при здійсненні розрахунку розміру пайової участі на підставі нормативів, які не діяли станом на момент виникнення у відповідача обов`язку на його сплату, прямо суперечить статті 5 ЦК України, позаяк станом на момент виникнення між сторонами спірних відносин за приписами підпункту 4 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-ІХ було чітко визначено, що пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.
Апеляційний суд враховує також висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20, відповідно до яких пайовий внесок має бути розрахований на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення у відповідача обов`язку щодо сплати пайового внеску, а не на той момент, коли позивач дізнався про його несплату відповідачем.
Таким чином, станом на дату виникнення у відповідача обов`язку щодо сплати пайової участі (січень 2020 року) був чинний Наказ Міністерства розвитку громад та територій України № 286 від 02.12.2019, згідно з яким опосередкована вартість спорудження житла за регіонами України, а саме у Львівській області становила 12 504 гривні за 1 кв.м. загальної площі квартир будинку.
Отже, апеляційний суд здійснивши розрахунок пайової участі, зазначає, що такий становить 2 083 666,56 грн (8 332 кв.м х 12 504 грн х 2%).
Суд не погоджується з доводами апелянта про те, що ним було належним чином виконано обов`язок зі сплати коштів на розвиток інфраструктури м. Львова, а також із твердженням, що понесені ним витрати у загальному розмірі 8 144 825,80 грн виключають правові підстави для задоволення позову у цій справі, оскільки на момент звернення відповідача до органу місцевого самоврядування з листом №?1/125 від 25.04.2023, у якому містився намір профінансувати заходи з проєктування та будівництва дороги загального користування в межах земельної ділянки з кадастровим номером 4610137500:07:005:0508, а також станом на дату прийняття Львівською міською радою рішення №?554 від 06.06.2023, чинне законодавство не передбачало правового механізму зарахування коштів, сплачених у межах подібних ініціатив, у рахунок виконання обов`язку зі сплати пайової участі.
При цьому відповідач звернувся до органу місцевого самоврядування вже після введення об`єкта будівництва в експлуатацію.
Крім цього, позивачем у цій справі було нараховано відповідачу 3% річних у розмірі 230 636,08 грн та інфляційних втрат у розмірі 1 065 644,21 грн за період з 05.04.2022 по 26.02.2025. З таким розрахунком погодився суд попередньої інстанції.
За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до правової позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.05.2022 у справі № 925/683/21 у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, на сплату безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки відповідач як замовник будівельних робіт на об`єкті будівництва без достатньої правової підстави за рахунок позивача зберіг у себе кошти, тобто відповідачем порушено позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку, що відповідачем безпідставно збережено 2 083 666,56 грн пайової участі, то відповідно колегія суддів здійснила розрахунок 3% річних та інфляційних втрат на означену суму боргу, в межах визначеного позивачем періоду – з 05.04.2022 (наступний день після введення об`єкта в експлуатацію) по 26.02.2025.
Таким чином, інфляційні втрати становлять 860 563,14 грн, а 3 % річних – 181 193,36 грн.
Враховуючи вищевикладене, доводи скаржника стосовно неправильності розрахунку судом першої інстанції розміру позовних вимог знайшли своє часткове підтвердження.
Щодо доводів апелянта про те, що судом попередньої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі та така ухвала не була оприлюднена, у встановленому законом порядку, апеляційний суд зазначає таке.
Насамперед, колегія суддів зауважує, що разом із клопотанням про зупинення провадження у справі, відповідач заявив клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження. Тобто клопотання про зупинення провадження у цій справі, відповідач заявив на стадії розгляду справи по суті.
Відповідно до практики Верховного Суду, суди першої інстанції за наявності певних обставин можуть прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження. Такі та подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16.12.2021 у справі № 910/7103/21, від 02.10.2019 у справі № 916/2421/18, від 03.10.2019 у справі № 902/271/18, від 16.12.2021 у справі № 910/7103/21, від 07.03.2023 у справі № 904/1252/22, від 30.08.2023 у справі № 910/10477/22 та в ухвалі Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 923/525/20.
Водночас касаційним судом у вказаних постановах наголошено, що повернення до стадії підготовчого провадження повинно бути обумовлено об`єктивними, винятковими, незалежними від сторін обставинами.
Як слідує з матеріалів справи, 03.06.2025 відповідач подав зустрічний позов про зарахування сплачених ним згідно з договорами грошових коштів в рахунок пайової участі.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 09.06.2025 у цій справі відмовлено в задоволенні клопотання про поновлення строку для подання зустрічного позову; повернуто зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Лев Девелопмент».
Вказана ухвала залишена без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 21.07.2025.
В подальшому, а саме 11.08.2025, відповідач звернувся з окремим позовом у справі № 914/2486/25.
Апеляційний суд вважає, що пропущення відповідачем, встановленого законом, строку на подання зустрічного позову, звернення відповідача з окремим позовом під час розгляду цієї справи в суді першої інстанції – не є винятковими обставинами, які зумовлюють задоволення клопотання відповідача про повернення до стадії підготовчого провадження.
Вказане було враховано місцевим господарським судом та стало підставою для постановлення судом першої інстанції ухвали в судовому засіданні 24.09.2025 без оформлення окремого документа, про відмову в задоволенні клопотання відповідача про повернення до стадії підготовчого провадження. Така ухвала, у відповідності до п. 5 ст. 223 ГПК України, зазначена судом першої інстанції у протоколі судового засіданні від 24.09.2025.
Апеляційний суд визнає також необґрунтованими доводи скаржника щодо порушення юрисдикції господарського суду при розгляді цієї справи.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що спір набуває публічно-правового характеру лише у разі, коли одна зі сторін реалізує владні управлінські повноваження щодо іншої сторони, тобто коли хоча б один учасник спору має законодавчо визначене право здійснювати примусовий вплив, видавати приписи або встановлювати обов`язкові до виконання вимоги (постанови від 23.05.2018 у справі № 914/2006/17, від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, від 02.04.2019 у справі № 137/1842/16-а, від 17.06.2020 у справі № 826/10249/18).
У цій справі, як підставно констатував суд першої інстанції, орган місцевого самоврядування не діє як суб`єкт владних повноважень, позов не стосується оскарження адміністративного акта чи припису. Суть спору зводиться до встановлення факту існування або відсутності грошового обов`язку зі сплати пайової участі, тому даний спір підвідомчий господарському суду.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом попередньої інстанції помилково не взято до уваги, що пайовий внесок замовника у створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури населеного пункту має розраховуватися саме на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення в замовника будівництва обов`язку щодо сплати пайового внеску, а не на момент, коли орган місцевого самоврядування дізнався про його несплату замовником. Тому доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції та з відповідача підлягає до стягнення 2 083 666,56 грн безпідставно збережених коштів пайової участі, 860 563,14 грн інфляційних втрат та 181 193,36 грн 3 % річних.

Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Статтею 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез?ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Лев Девелопмент" підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Львівської області від 23.10.2025 у справі № 914/841/25 частковому скасуванню. 
На підставі ст. 129 ГПК України судовий збір, сплачений Товариством з обмеженою відповідальністю "Лев Девелопмент" при поданні апеляційної скарги, підлягає частковому відшкодуванню скаржнику за рахунок Львівської обласної прокуратури.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236,255, 269, 270, 275, 277, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лев Девелопмент" б/н від 11.11.2025 (вх. суду від 12.11.2025 № 01-05/3299/25) – задоволити частково.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 23.10.2025 у справі № 914/841/25 – частково скасувати. Прийняти нове судове рішення.
Позов Керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова в інтересах держави в особі Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Лев Девелопмент» про стягнення 3 948 522,53 грн – задоволити частково.
Пункт 2 резолютивної частини рішення Господарського суду Львівської області від 23.10.2025 у справі № 914/841/25 викласти в такій редакції:
« 2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лев Девелопмент" (адреса: 79020, Львівська область, місто Львів, вулиця Малоголосківська, будинок 30; ідентифікаційний код 41549345) до місцевого бюджету на користь Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (адреса: 79008, Львівська область, місто Львів, площа Ринок, будинок 1; ідентифікаційний код 34814859) 2 083 666 (два мільйони вісімдесят три тисячі шістсот шістдесят шість) грн 56 коп. пайової участі, 860 563 (вісімсот шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят три) грн 14 коп. інфляційних втрат та 181 193 (сто вісімдесят одна тисяча сто дев`яносто три) грн 36 коп. 3% річних.
У задоволенні позовних вимог про стягнення 568 575,68 грн пайової участі, 205 081,07 грн інфляційних втрат та 49 442,72 грн 3% річних – відмовити.
Пункт 3 резолютивної частини рішення Господарського суду Львівської області від 23.10.2025 у справі № 914/841/25 викласти в такій редакції:
« 3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лев Девелопмент" (адреса: 79020, Львівська область, місто Львів, вулиця Малоголосківська, будинок 30; ідентифікаційний код 41549345) на користь Львівської обласної прокуратури (адреса: 79005, Львівська область, місто Львів, проспект Шевченка, будинок 17/19; ідентифікаційний код 02910031) 37 505 (тридцять сім тисяч п`ятсот п`ять) грн 08 коп відшкодування витрат на оплату судового збору.»
3. Здійснити розподіл судових витрат
Стягнути з Львівської обласної прокуратури (адреса: 79005, Львівська область, місто Львів, проспект Шевченка, будинок 17/19; ідентифікаційний код 02910031) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лев Девелопмент" (адреса: 79020, Львівська область, місто Львів, вулиця Малоголосківська, будинок 30; ідентифікаційний код 41549345) 14 815 (чотирнадцять тисяч вісімсот п`ятнадцять) грн 79 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.
4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.
5. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Головуючий суддя Т.Б. Бонк

суддя С.М. Бойко

суддя Г.Г. Якімець