Справа № 127/1046/26
Провадження № 22-ц/801/649/2026
Категорія: 106
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року	Справа № 127/1046/26	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду
цивільних справ:
Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),
суддів: Голоти Л. О., Рибчинського В. П., 
з участю секретаря судового засідання: Закерничної А.О.
заявник: КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарні ім. акад.
О.І. Ющенка Вінницької обласної ради»
особа, стосовно якої вирішується питання про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку: ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Тарнавської Вікторії Валеріївни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14.01.2026 року, постановлене під головуванням судді Ан. О.В. за участі заінтересованої особи ОСОБА_2 у справі за заявою КНП «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної ради» про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 , -
в с т а н о в и в:

У січні 2026 КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної Ради» звернулося до суду із заявою про госпіталізацію пацієнта ОСОБА_1  в примусовому порядку без його згоди. Зазначало, що ОСОБА_1  внаслідок погіршення психічного стану був госпіталізований 12.01.2026 о 14:00 год. у КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О. І. Ющенка Вінницької обласної Ради» Доставлений екстренною медичною допомогою у супроводі працівника поліції та матері ОСОБА_2 , яка надала письмову згоду на його госпіталізацію. Посилаючись на ст.ст.14,16, 22ЗУ «Про психіатричну допомогу», а також на те, що через тяжкий психічний розлад ОСОБА_1 несе небезпеку для себе та оточуючих і він оглянутий комісією лікарів-психіатрів лікарні, яка підтвердила доцільність його госпіталізації для надання психіатричної допомоги, просило застосувати до ОСОБА_1 примусову госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Рішенням Вінницького міського суду від 14.01.2026 року заяву КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної Ради» задоволено, надано згоду на примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної Ради».
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Тарнавська В.В. просить зазначене рішення скасувати через порушення судом норм матеріального та процесуального права ,а у справі ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про госпіталізацію ОСОБА_1 в примусовому порядку відмовити. Зазначила, що суд не врахував того, що примусова госпіталізація можлива лише у разі, якщо обстеження або лікування особи можливі лише в стаціонарних умовах, а у разі відсутності таких підстав, до особи, яка потребує психіатричної допомоги, застосовуються заходи з надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. Окрім цього, вказує, що суду не надано достатніх доказів того, що ОСОБА_1 неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує життєдіяльність. Також зазначає, що ОСОБА_1 не визнаний рішенням суду обмежене дієздатним чи недієздатним та експертиза стану його психічного здоров`я належним чином не проводилася. 
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи , рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає залишенню без задоволення , виходячи з наступного. 
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 доставлений 12.01.2026 о 14:00 год. у КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної Ради» швидкою допомогою в супроводі поліції.
12.01.2026 о 15:00 год. ОСОБА_1 оглянутий комісією лікарів-психіатрів лікарні, яка дійшла заключного висновку, що він виявляє ознаки психічного розладу у вигляді параноїдальної шизофренії (а.с.5)
З висновку огляду ОСОБА_1 комісією лікарів-психіатрів особи ,що потребує госпіталазації №01.2-26/44 від 13.01.2026 року вбачається, що комісією встановлено , що ОСОБА_1 страждає на важкий психічний розлад у вигляді параноїдальної шизофренії, вчиняє (виявляє) реальні наміри вчинити дії, що являють собою небезпеку для себе і оточуючих; завдасть значної шкоди своєму здоров`ю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога. З огляду на вищесказане, пацієнт виявляє небезпеку здоров`ю та життю для себе та оточуючих. Потребує примусової госпіталізації (а.с.3)
Постановляючи рішення про задоволення заяви ,суд виходив із того, що у ОСОБА_1 наявний тяжкий психічний розлад, підтверджений висновком комісії лікарів-психіатрів, які встановили йому діагноз параноїдальної шизофренії та необхідність стаціонарного лікування ,що можливе лише при госпіталізації .
Оцінюючи матеріали справи та пояснення свідка – матері ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , яка суду пояснила ,що ОСОБА_1 у спілкуванні з нею та оточуючими проявляв агресію і ніс небезпеку для життя і здоров`я свого та оточуючих, не готує, не забезпечує себе, .не приймає ліки , суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 проявляє поведінку, що свідчить про небезпеку для себе та оточуючих, а також неспроможний самостійно забезпечувати свої життєві потреби, відмовляючись при цьому від добровільного лікування. Враховуючи викладене і керуючись ст. 14 ЗУ «Про психіатричну допомогу», суд дійшов висновку про наявність у даній справі законних підстав для його госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Колегія суддів, вважає ,що суд вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, вірно визначив спірні правовідносини та застосував норми права ,внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку задоволення заяви, тому доводи апеляційної скарги є безпідставними з огляду на наступне.
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що у даній справі відсутні підстави для примусової госпіталізації ОСОБА_1 до закладу з надання психіатричної допомоги є такими ,що не заслуговують на увагу , виходячи з наступного.
Статтею 14 ЗУ «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
Частинами 1-2 ст. 16 ЗУ «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених ст. 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.
У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.
Згідно з частинами 1-2 ст. 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.
До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.
У відповідності до частини другої статті 341 ЦПК України справа за заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, про припинення надання амбулаторної психіатричної допомоги або про госпіталізацію у примусовому порядку розглядається за присутності особи, стосовно якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, з обов`язковою участю прокурора, лікаря-психіатра, представника закладу з надання психіатричної допомоги, який подав заяву, адвоката чи законного представника особи, стосовно якої розглядається питання, пов`язане з наданням психіатричної допомоги.
Верховний Суд у постанові від 17.11.2025 року у справі № 465/7314/24 дійшов висновку , що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону № 1489-ІІІ).Примусова госпіталізація можливе лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу.
ЄСПЛ вказав, що «тримання під вартою особи, яка вважається психічно хворою, має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобіганні позбавлення осіб свободи у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е». У зв`язку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (рішення в справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року, пункт 39). Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічнохворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку. Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у зв`язку з відмовою зазначеної особи з`явитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, не можна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (там само) (рішення в справі «Заїченко проти України» від 26 лютого 2015 року № 45797/09, § 96 - 97).
Як вбачається із неспростованого висновку огляду комісії лікарів-психіатрів відділення №12 КНП «ВОКПЛ ім.акад .Ющенка ВОР « 12.01.2026 року о 15 годині провела огляд ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,який був госпіталізований у 12 відділення лікарні для лікування з діагнозом параноїдна шизофренія F20.0. Оглядом встановлено ,що він страждає на психічне захворювання з 2002 року, неодноразово лікувався ,починаючи з дитинства ,у тому числі, стаціонарно. Останній раз перебував на лікуванні у 4 відділенні КНП «ВОКПЛ ім. акад .Ющенка ВОР з 08.12.2024 року по 07.01.2025 року .Підтримуюче лікування не приймає. Соціально - трудова адаптація порушена Погіршення психічного стану відмічається зі слів матері ; перестав приймати ліки протягом місяця ,добровільно лікуватись відмовляється, бігає по квартирі ,стукає в двері і себе по голові і лобі, не спить останні 3 ночі, кричить по ночам, безпричинно сміється, б`ється в стіну головою, замахується на матір, говорить сам із собою. Виявляє емоційна лабільність, легко афектується. Виявляє психомоторне збудження, критика до свого стану відсутня. На підставі викладеного комісія дійшла висновку ,що ОСОБА_1 страждає на важкий психічний розлад у вигляді параноїдальної шизофренії ,внаслідок чого він вчиняє(виявляє) реальні наміри вчинити дії, що являють собою небезпеку для себе і оточуючих; завдасть значної шкоди своєму здоров`ю внаслідок погіршення психічного стану у разі якщо йому не буде надана психіатрична допомога, в зв`язку з чим виявляє небезпеку здоров`ю і життю для себе та оточуючих і потребує примусової госпіталізації.
Вказаний висновок комісії є дійсним і жодним допустимим ,достовірним і достатнім доказом не спростований, а встановлені комісією обставини вказують про наявність передбачених законом підстав для його примусової  госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги, оскільки підтверджена наявність у ОСОБА_1 тяжкого психічного розладу у вигляді параноїдної шизофренії F20.0. і його лікування потребує примусової госпіталізації (тобто можливе лише в стаціонарних умовах) , причину якої він категорично заперечує .та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок якого він вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для самого себе чи оточуючих і для його лікування потрібна примусова госпіталізація
Госпіталізація ОСОБА_1 саме у примусовому порядку вказана комісією для забезпечення лікування його в стаціонарних умовах, оскільки амбулаторне лікування за таких умов не забезпечить належного контролю за станом особи та не усуне ризик заподіяння шкоди, а отже, висновки суду першої інстанції є законними та обґрунтованими.
Інші доводи апеляційної скарги про нібито відсутність доказів неспроможності особи самостійно задовольняти свої життєві потреби не впливають на правильність висновків суду та спростовуються матеріалами справи, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 17.11.2025 у справі № 465/7314/24) примусова госпіталізація застосовується за наявності двох умов: встановлення тяжкого психічного розладу та необхідності стаціонарного лікування, і при цьому закон не вимагає обов`язкового доведення саме неспроможності до самообслуговування як самостійної підстави; у даній справі ці умови підтверджені належними та допустимими доказами, а саме висновком комісії лікарів-психіатрів №01.2-26/44 від 13.01.2026 року та оглядом лікаря приймального відділення від 12.01.2026 року, згідно з якими ОСОБА_1 страждає на тяжкий психічний розлад і становить небезпеку для себе та оточуючих, що обумовлює необхідність лікування виключно у стаціонарних умовах, а тому доводи апелянта є безпідставними.
Інші доводи апеляційної скарги правового значення не мають, та правильність висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) 
Вагомих доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права ,а тому підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

Постановив:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Тарнавської Вікторії Валеріївни залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14.01.2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач С. Г. Копаничук

судді: Л.О. Голота

В.П. Рибчинський