П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и
26 лютого 2026 року 	 	справа 280/3142/25	

Третій апеляційний адміністративний суду складі колегії:
головуючий суддя Суховаров А.В. 
судді Головко О.В., Ясенова Т.І., 
розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23.06.2025 (суддя Артоуз О.О.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про виплату компенсації за речове майно та парадну форму

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 09.04.2025 звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому, з урахуванням ухвали про роз`єднання позовних вимог, просить:
- визнати протиправною бездіяльність у не нарахуванні та у не виплаті компенсації за речове майно та парадну форму за період військової служби у 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 роках;
- зобов`язати здійснити нарахування та виплату компенсації за речове майно та парадну форму за період військової служби у 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 роках.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 23.06.2025 відмовлено у задоволені позову. Прийняте рішення суд мотивував тим, що механізм реалізації права на нарахування та виплату компенсації за речове майно та парадну форму передбачає подання військовослужбовцем відповідного рапорту. При цьому, жодною нормою чинного законодавства не передбачено можливості звернення з таким рапортом представника особи, яка проходить військову служби. Оскільки позивач не звертався до відповідача із рапортом щодо виплати компенсації вартості за неотримане речове майно, відповідно відповідач не відмовляв йому, то право позивача у даних правовідносинах не є порушеним, а відповідно не підлягає судовому захисту.
В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що позивач має права на отримання компенсації вартості за неотримане речове майно за період військової служби, оскільки при його звільненні зі служби зазначені кошти не виплачені. Вважає, що оскільки позивач звільнений з військової служби то його представник мав право звернутись до військової частини із вимогою про нарахування та виплату компенсації вартості за неотримане речове майно.
Переглядаючи справу, колегія суддів виходить з наступного.
ОСОБА_1 у період з 23.11.2017 по 01.01.2025 проходив службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 .
Представник позивача, адвокат Александров О.О. звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою, в якій окрім іншого просив нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за речове майно та парадну форму за період його військової служби у 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 роках.
Нарахування та виплату компенсації за речове майно та парадну форму здійснено не було, що й стало підставою для звернення до суду.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
На виконання вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок №178).
Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку №178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби.
Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
З вищенаведених норм випливає, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем проходження служби.
Отже такі особи після звільнення їх зі служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
Вказаний висновок щодо застосування норм права узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.10.2018 у справі №803/756/17 та постанові від 23.08.2019 у справі №2040/7697/18.
Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що з відповідною заявою/рапортом позивач не звертався до військової частини.
Водночас, у поданому відзиві на позовну заяву, представник відповідача зазначив, що в них відсутній рапорт позивача про виплату грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування.
Враховуючи викладене та зважаючи на той факт, що матеріалами справи не підтверджено, що позивач звертався з відповідною заявою до відповідача згідно Порядку №178, у суду відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за не отримане речове майно.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд зазначає, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
В даному випадку видання командиром військової частини наказу стосовно виплати компенсації за речове майно може бути лише наслідком відповідного звернення військовослужбовця, незалежно від того чи перебуває військовослужбовець на службі чи звільнений з такої. За відсутності заяви/рапорту позивача про виплату грошової компенсації замість предметів речового майна у відповідача такого обов`язку не виникло.
Частина 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Тобто можливість зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії безпосередньо пов`язана зі встановленням протиправної бездіяльності останнього.
Відтак, оскільки протиправної бездіяльності відповідача суд не встановив, відсутні підстави і для зобов`язання його до вчинення певних дій.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не заперечується право позивача на отримання грошової компенсації замість предметів речового майна, але наголошується на недотриманні процедури для оформлення компенсації. 
Доводи апеляційної скарги про те, що представник позивача має право звернутись в інтересах позивача із заявою про виплату грошової компенсації замість предметів речового майна на підставі договору про надання правничої допомоги, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки це суперечить вимогам Порядку №178.
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів апеляційного суду, звертає увагу, що позивач не позбавлений права особисто звернутись до військової частини із заявою про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
З урахуванням доводів і заперечень сторін, наданих ними доказів, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 241-244, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23.06.2025 – без змін.

Постанова набирає законної сили з 26.02.2026 та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя А.В. Суховаров 

судді О.В. Головко 

судді Т.І. Ясенова