ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року	Львів	Справа № 300/7572/24 пров. № А/857/1974/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді - Мікули О. І.,
суддів - Курильця А. Р., Пліша М. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року у справі №300/7572/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
суддя в 1-й інстанції – Могила А. Б.,
час ухвалення рішення – 06 грудня 2024 року, 
місце ухвалення рішення – м. Івано-Франківськ,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено, 

в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 30 травня 2024 року №0285119-2411-0917-UA26040190000081578; зобов`язати здійснити перерахунок податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості щодо об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 (нежитлові приміщення площею 43,87 кв.м) - будівлі торгівельні за кодом 1230.9, за ставкою податку у розмірі 0,800 відсотка розміру мінімальної заробітної плати. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області 30 травня 2024 року №0285119-2411-0917-UA26040190000081578. У задоволенні решти позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 30 травня 2024 року №0285119-2411-0917-ua26040190000081578 є законними, обґрунтованими та сформованими без порушень вимог чинного законодавства, оскільки при визначенні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки з фізичних осіб на 2023 рік за нежитлову нерухомість, яка перебуває у власності Скаржника застосовувалися ставки, що були затверджені рішенням Івано- Франківської міської ради від 08 липня 2021 року N0 218-11 “Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно , відмінне від земельної ділянки”. Зазначені ставки прийняті в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості. З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
При цьому, позивачем у суд апеляційної інстанції надіслано заяву інформаційного характеру, в якій, зокрема, зазначено про те, що 03 січня 2025 року на його адресу від Головного управління ДПС в Івано-Франківській області по спірному об`єкту оподаткування надійшло нове податкове повідомлення-рішення №1031547-2412-0917-ua26040190000081578 із застосуванням нових ставок податку на суму 2351,54 грн та 07 січня 2025 року ОСОБА_1 здійснено оплату вказаного податкового зобов`язання, що підтверджується долученими до заяви доказами.
Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на праві приватної власності ОСОБА_1 належить об`єкт нерухомого майна – нежитлове приміщення (будівлі торгівельні) площею 43,87 кв.м по АДРЕСА_1 .
Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області 30 травня 2024 року прийнято податкове повідомлення-рішення №0285119-2411-0917-UA26040190000081578, яким відповідно до підпункту 266.10.1 пункту 266.10 ст. 266 Податкового кодексу України нараховано податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в сумі 4409,14 грн. (а.с.11).
Не погодившись із прийнятим податковим повідомленням-рішенням позивач, 05 липня 2024 року подав скаргу до Державної податкової служби України, за результатами розгляду якої Державна податкова служба України 05 вересня 2024 року прийняла рішення, яким податкове повідомлення-рішення №0285119-2411-0917-UA26040190000081578 від 30 травня 2024 року залишила без змін, а скаргу без задоволення (а.с.13-16).
Вважаючи зазначене податкове повідомлення-рішення протиправним, позивач звернувся з цим позовом у суд.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що податковий орган при визначенні позивачу сум податкових зобов`язань діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, визначений законодавством України, оскільки при обчисленні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у відповідача були відсутні підстави застосовувати ставки у розмірі 1,500%, враховуючи наявність у встановлених законодавством джерелах відомостей, необхідних для ідентифікації, зокрема типу відповідного об`єкта нерухомості, що є обов`язком в даному випадку, а тому спірне податкове повідомлення-рішення, якими позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2023 рік №0285119-2411-0917-UA26040190000081578, не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, відтак підлягає скасуванню. Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за ставкою податку у розмірі 0,800 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, то у задоволенні такої відмовлено, оскільки Порядком №1204 чітко передбачено, що в разі скасування, зокрема в судовому порядку, податкового повідомлення-рішення, контролюючий орган пов`язаний обов`язком скласти нове податкове повідомлення-рішення, яке повинно містити зменшену суму грошового зобов`язання.
Колегія суддів зазначає, що апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, тому з врахуванням ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Даючи правову оцінку висновку суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів вважає, що такий відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі – ПК України, в редакції, чинній на момент існування спірних правовідносин), зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Згідно з пп.10.1.1 п.10.1 ПК України податок на майно належить до місцевих податків.
За змістом пп.265.1.1 п.265.1 ст.265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно до пп.12.4.3 п.12.4 ст.12 ПК України до повноважень сільських, селищних, міських рад щодо податків та зборів належить до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їхніх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке має наслідком зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набуває чинності з початку бюджетного періоду.
Згідно з п.12.3 ст.12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.
За змістом пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
У підпункті 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Відповідно до п.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Згідно з пп.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів - платника податків, зокрема документів на право власності.
За змістом пп.266.4.2 п.266.4 ст.266 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.
Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України).
У пп.14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що об`єктами нежитлової нерухомості є будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду.
У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; х) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.
Таким чином, Податковим кодексом України чітко розмежовано об`єкти, що за своїми технічними характеристиками підпадають під визначення об`єктів житлової нерухомості, а також об`єкти нежитлової нерухомості.
Відповідно до пп.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, на території Івано-Франківської міської територіальної громади ставки та пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки встановлено рішенням Івано-Франківської міської ради від 08 липня 2021 року №218-11. Їх конкретизовано у додатках №1 та №3 до вказаного рішення в залежності від зони розташування та типу призначення нерухомості (а.с.19-26).
Матеріалами справи стверджується, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить об`єкт нерухомості (нежитлові приміщення) площею 43,87 кв.м, який розташований по АДРЕСА_1 .
Згідно з додатком 1 рішення Івано-Франківської міської ради від 08 липня 2021 року №218-11 об`єкт за адресою АДРЕСА_1 віднесений до будівель торгівельних за кодом 1230.9 (а.с.24).
Відповідно до додатку 3 цього рішення, об`єкти розміщені за адресами вул.Гетьмана Мазепи, буд. від 141 до кінця (непарна сторона), буд. від №160 до кінця (парна сторона), віднесені до третьої зони (м.Івано-Франківськ та села Вовчинець, Крихівці, Микитинці, Угорники, Хриплин).
Таким чином, об`єкт нерухомості, що належить позивачу та розташований адресою АДРЕСА_1 входить в третю зону.
Зі змісту встановлених ставок зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за кодом 1230.9 вбачається, що об`єкти оподаткування – будівлі торгівельні у третій зоні оподатковуються за ставкою податку за 1 м.кв (для фізичних осіб) у розмірі 0,800 відсотків розміру мінімальної заробітної плати.
Разом з тим, як правильно встановлено судом першої інстанції, при формуванні податкового повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки №0285119-2411-0917-UA26040190000081578 щодо об`єкту нежитлової нерухомості за 2023 рік, контролюючий орган застосував ставку податку в розмірі 1,500 % мінімальної заробітної плати, не врахувавши при цьому зону розташування цього нежитлового приміщення.
Будь-яких доказів щодо відсутності інформації для визначення типу об`єкта та зони його розташування апелянтом не подано, як і не зазначено причину віднесення спірного об`єкту до іншої зони та застосування максимальної ставки податку.
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що податковий орган при визначенні позивачу сум податкових зобов`язань діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, визначений законодавством України, оскільки при обчисленні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у відповідача були відсутні підстави застосовувати ставки у розмірі 1,500%, враховуючи наявність у встановлених законодавством джерелах відомостей, необхідних для ідентифікації, зокрема типу відповідного об`єкта нерухомості, що є обов`язком в даному випадку, а тому спірне податкове повідомлення-рішення, якими позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2023 рік №0285119-2411-0917-UA26040190000081578, не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відтак підлягає скасуванню.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог у частині їх задоволення, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року у справі №300/7572/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М.А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 17 лютого 2026 року.