ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
02 квітня 2026 року справа №200/6911/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Гаврищук Т.Г., суддів Блохіна А.А., Гайдара А.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 р. у справі №200/6911/25 (головуючий І інстанції Духневич О.С.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - Управління) в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 28.03.2025 №104850010616 про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у зв`язку із відсутністю необхідного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення на 01.01.1993 в частині не зарахування до періоду постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення з 01.09.1987 по 28.02.1990;
- зобов`язати відповідача зарахувати до періоду постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення термін з 01.09.1987 по 28.02.1990 та призначити пенсію за віком згідно ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 28.03.2025 №104850010616 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати ОСОБА_1 до періоду постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення термін з 01.09.1987 по 04.09.1987 та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.03.2025 про призначення пенсії за віком згідно ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-XII, з урахуванням висновків суду у цій справі.
В решті позовних вимог - відмовлено.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів зазначає, що загальний страховий стаж позивачки на дату звернення становить 34 роки 2 місяці. Відповідно довідки № 854 від 29.10.2019 період постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення заявниці складає 1 рік 4 місяців 6 днів.
В той же час, при обчисленні страхового стажу до періодів постійного проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період з 01.09.1987 по 04.09.1987.
Згідно Диплому МТ № 799212 від 28.02.1990 з 01.09.1987 позивачка навчалась в Немішаївському радгоспу-технікуму та с. Немішаєве, тобто, на період навчання позивачка перебувала на території яка не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
Інших відомостей чи матеріалів на уточнення спірних відомостей до управління не надходило.
Відповідно до ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційної скарги, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 29.11.1997.
21.03.2025 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою про призначення пенсії за віком згідно статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
За принципом екстериторіальності було визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.
Рішенням відповідача від 28.03.2025 № 104850010616 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у зв`язку із відсутністю необхідного періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року - 3 роки. Також зазначено, що загальний страховий стаж ОСОБА_1 складає 34 роки 2 місяці. Відповідно довідки № 854 від 29.10.2019 період постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення заявниці складає 1 рік 4 місяців 6 днів. До періодів постійного проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період з 01.09.1987 по 04.09.1987, оскільки згідно Диплому МТ № 799212 від 28.02.1990 з 01.09.1987 заявниця навчалась в Немішаївському радгоспу-технікуму та с. Немішаєве не відноситься до гарантованого добровільного відселення.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991 (далі - Закон №796-XII).
Згідно з ч. 1 ст. 55 Закону № 796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 55 Закону № 796-XII передбачено, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи, зокрема, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років мають право на зменшення пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років. При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Відповідно до ч. 3 ст. 55 Закону № 796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.
Аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться за нормами Закону № 1058-IV і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом № 796-XII. Зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи. Обов`язковою умовою наявності в особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII є факт постійного проживання та (або) роботи такої особи до 01 січня 1993 року (у зоні гарантованого добровільного відселення - протягом трьох років).
Початкова величина зменшення пенсійного віку (3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.86 незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Додатково такі особи мають право на зменшення пенсійного віку на 1 рік за 2 роки проживання, роботи на відповідній місцевості. При цьому максимальна межа зниження пенсійного віку відповідно до положень абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII становить 6 років, незалежно від того застосовувалась початкова величина зменшення пенсійного віку до таких осіб чи ні.
Вказані висновки відповідають позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 240/6201/23.
Як встановлено судом, позивач є потерпілою від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 29.11.1997.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону № 796-XII (в редакції, чинній станом на дату видачі позивачу посвідчення потерпілого внаслідок аварії на ЧАЕС) передбачено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій.
Відповідно до ч. 3 п. 5 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 № 51 (далі - Порядок № 51) (в редакції, чинній станом на дату видачі позивачу посвідчення потерпілого внаслідок аварії на ЧАЕС), Потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, чи таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.
Разом з цим, суд звертає увагу, що згідно примітки до п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону № 796-XII початкова величина зменшення пенсійного віку (3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.86, а зменшення пенсійного віку застосовне, лише у випадку якщо особа, яка постійно проживала або постійно проживає чи постійно працювала або постійно працює у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року прожила або відпрацювала у цій зоні не менше 3 років (з моменту аварії).
Крім того, Верховний Суд у постанові від 18.03.2025 у справі №460/27065/23 вказав, що наявність у позивача посвідчення особи, яка постійно проживала на території зони гарантованого добровільного відселення (3 категорія) не є безумовною підставою, яка автоматично підтверджує право позивача на зменшення його пенсійного віку та призначення пенсії за пунктом 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII, позаяк положенням цієї норми чітко встановлені підстави за яких пенсійний вік зменшується, а пенсія призначається зі зменшенням пенсійного віку - а зокрема "якщо особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку - 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років".
Тобто, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29.01.2020 у справі № 572/245/17 та від 17.06.2020 у справі № 572/456/17.
Крім того, у постановах від 19.09.2019 у справі № 556/1172/17, від 11.03.2024 у справі № 500/2422/23, від 19.09.2024 у справі № 460/23707/22, від 02.10.2024 у справі № 500/551/23 Верховний Суд також зазначив про те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
Таким чином, наявність посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень статті 55 Закону № 796-XII, та вагомим у цьому випадку є встановлений факт фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території (вказані висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 11.11.2024 у справі № 460/19947/23).
Подібну позицію викладено у постановах Верховного Суду, зокрема від 18.03.2025 у справі № 460/27065/23, від 28.05.2025 у справі № 460/658/24 та в ухвалі Верховного суду від 21.08.2025 у справі № 460/5876/24.

Щодо доводів апелянта, що при обчисленні страхового стажу до періодів постійного проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період з 01.09.1987 по 04.09.1987, суд зазначає наступне.
До заяви про призначення пенсії позивач надавала довідку Словечанської сільської ради Овруцького району Житомирської області від 29.10.2019 № 854, з якої вбачається, що ОСОБА_2 була зареєстрована та постійно проживала з 26.04.1986 по 04.09.1987 в с. Козулі Овруцького району Житомирської області, що віднесено до ІІІ зони радіоактивного забруднення гарантованого добровільного відселення внаслідок аварії на ЧАЕС згідно з Постановою від 23.07.1991 № 106.
Також в матеріалах справи наявна довідка Словечанської сільської ради Коростенського району Житомирської області від 24.07.2025 № 03-465 з якої вбачається, що у період з 26.04.1986 по 04.09.1987 та з 04.03.1990 по 25.10.1990 позивач була зареєстрована та постійно проживала в с. Козулі Коростенського (Овруцького району) Житомирської області, що віднесено до ІІІ зони радіоактивного забруднення гарантованого добровільного відселення внаслідок аварії на ЧАЕС згідно з Постановою від 23.07.1991 № 106.
Тобто, відповідачем протиправно не зараховано позивачу до періоду постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення термін з 01.09.1987 по 04.09.1987, оскільки, у вказаний період позивач була зареєстрована та постійно проживала в с. Козулі Коростенського (Овруцького району) Житомирської області, що віднесено до ІІІ зони радіоактивного забруднення гарантованого добровільного відселення внаслідок аварії на ЧАЕС згідно Порядку № 106.
Отже, період з 01.09.1987 по 04.09.1987 підлягає зарахуванню до періоду постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення.

Щодо доводів апелянта, що з 01.09.1987 позивачка навчалась в Немішаївському радгоспу-технікуму та с. Немішаєве, тобто, на період навчання позивачка перебувала на території яка не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, суд зазначає наступне.
Згідно копії диплому серії НОМЕР_2 від 28.02.1990, позивачка в період з 01.09.1987 по 28.02.1990 ОСОБА_2 навчалась в Немішаївському радгоспу-технікуму смт. Немішаєве.
23.07.1991 постановою Кабінету Міністрів Української РСР № 106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи"» затверджено перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення (далі – Порядок №106).
Відповідно до розділу 4 Порядку № 106, смт. Немішаєве Бородянського району Київської області відноситься до зони посиленого радіоекологічного контролю.
Таким чином, смт Немішаєве не належить до зони гарантованого добровільного відселення, а віднесене до іншої категорії - зони посиленого радіоекологічного контролю.
Вказане також підтверджується наданою позивачем довідкою Немішаївської селищної ради Бучанського району Київської області від 15.07.2025 № 401, в якій зазначено, що у період з 16.09.1987 по 01.03.1990 ОСОБА_1 проживала та була зареєстрована в селищі Немішаєве Бучанського (Бородянського) району Київської області, що згідно з Порядком № 106 віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю.
З урахуванням наведеного, факт навчання в період з 16.09.1987 по 01.03.1990 підтверджує проживання та реєстрацію позивача в селищі Немішаєве Бучанського (Бородянського) району Київської області, що відноситься до «зони посиленого радіоекологічного контролю», а не до «зони гарантованого добровільного відселення».
Отже, матеріали справи не підтверджують, що позивач постійно проживала у «зоні гарантованого добровільного відселення» з моменту аварії по 01 січня 1993 року (не менше 3 років) з 16.09.1987 по 01.03.1990.
Разом з тим, суд зазначає, що оскільки відповідачем протиправно не зараховано позивачу до періоду постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення термін з 01.09.1987 по 04.09.1987, у вказаний період позивач була зареєстрована та постійно проживала в с. Козулі Коростенського (Овруцького району) Житомирської області, що віднесено до ІІІ зони радіоактивного забруднення гарантованого добровільного відселення внаслідок аварії на ЧАЕС згідно Порядку № 106, наявні підстави для визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 28.03.2025 №104850010616 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком та зобов`язання відповідача зарахувати позивачу до періоду постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення термін з 01.09.1987 по 04.09.1987 та повторно розглянути заяву позивача від 21.03.2025 про призначення пенсії за віком згідно ст. 55 Закону № 796-XII з урахуванням висновків суду у цій справі.
За наслідками судового розгляду, місцевий суд дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду. 
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 р. у справі №200/6911/25 - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 р. у справі №200/6911/25 - залишити без змін.
Повне судове рішення складено 02 квітня 2026 року. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.Г. Гаврищук

Судді А.А. Блохін

А.В. Гайдар