Справа № 709/1538/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2026 року  с-ще Чорнобай

Чорнобаївський районний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді - Романової О.Г.,
за участі секретаря судового засідання – Данілової О.С.,
відповідачки – ОСОБА_1 ,
представника відповідачки – Охріменко Н.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у приміщенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області цивільну справу за позовом ТОВ «Діджи фінанс» до ОСОБА_1 , третя особа: ТОВ «Фінансова компанія «Фагор», про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:
ТОВ «Діджи фінанс», адреса: вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, м. Київ, код ЄДРПОУ 42649746 (далі – позивач) звернулося до Чорнобаївського районного суду Черкаської області із позовною заявою до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 (далі – відповідачка) про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що 14 травня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 укладено угоду № 200529213 щодо кредитування (далі – Кредитний договір).
Відповідно до умов Кредитного договору (на умовах повернення, платності, строковості) Банк надав позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі
8314,00 грн., з встановленим строком користування з 14 травня 2016 року по 14 травня
2017 року, а відповідачка зобов`язалася повернути отримані кошти у встановлений в Кредитному договорі строк, та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.
20 липня 2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору № 7_БМ від 20 липня 2020 року, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071 проведеного 15 червня 2020 року, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі № 910/11298/16, відповідно до якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», в тому числі і за даним Кредитним договором.
Таким чином, Банк, правонаступником якого є позивач, виконав свої зобов`язання за Кредитним договором належним чином, в той же час відповідачка порушила умови Кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами в повному обсязі та у визначений строк.
Станом на 07 серпня 2025 року загальний розмір заборгованості відповідачки перед позивачем за Кредитним договором становить 25132,56 грн., з яких: 
- 8314,00 грн. – заборгованість за кредитом;
- 16818,56 грн. – заборгованість за відсотками.
Крім того, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за порушення строків виконання грошового зобов`язання позивач просить стягнути із боржника 3% річних, яка становить 2259,86 грн. та інфляційні втрати за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань –
5495,60 грн. 
Також позивач просить поновити строк позовної давності для подання позову до відповідачки про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки він був пропущений з поважних причин, а саме у зв`язку із розглядом Господарським судом міста Києва справи за позовом ПАТ «Банк Михайлівський» (правонаступник ТОВ «Діджи фінанс») до ТОВ «ФК «Плеяда», ТОВ «ФК «Фагор», у якій предметом спору є приналежність права вимоги за кредитними договорами (в тому числі і кредитним договором № 200529213 від 14 травня 2016 року), які були предметом договору відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року укладеним між ПАТ «Банк Михайлівський» та позивачем; запровадженням карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби; введенням на території України воєнного стану.
Враховуючи вищевикладене, посилаючись на приписи цивільного законодавства, позивач просить суд стягнути із відповідачки заборгованість за Кредитним договором у розмірі 32888,02 грн. та понесені судові витрати, які складаються із суми сплаченого судового збору у розмірі 2422,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.
Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 29 серпня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, які стороною позивача було усунуто.
Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 09 вересня
2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
20 жовтня 2025 року від відповідачки ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого остання заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з огляду на наступне. Так, відповідачка дійсно уклала спірний кредитний договір та отримала грошові кошти у кредит; їй було встановлено графік платежів та надано реквізити ТОВ «Фінансова компанія «Фагор», куди необхідно було сплачувати кошти. Відповідачка грошові кошти сплачувала у відповідності до вимог кредитного до договору, про наявність будь-якої кредитної заборгованості не була повідомлена. Також, відповідачка не визнає позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, оскільки в період дії воєнного стану вони не нараховуються. Відповідачка ОСОБА_1 звертала увагу суду, що позивачем було пропущено строк для звернення до суду із даним позовом.
29 жовтня 2025 року від представника позивача ОСОБА_2 надійшли додаткові пояснення у справі, відповідно до яких сторона позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Так, постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року, з поміж іншого, визнано відсутніми у ТОВ «ФК «Фагор» будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, перелік яких зазначено у договорі факторингу від
19 травня 2016 року № 1905 та реєстрах прав вимоги до нього; зобов`язано ТОВ «ФК «Фагор» передати ТОВ «Діджи фінанс» документи, отримані від ПАТ «Банк Михайлівський» згідно договору факторингу від 19 травня 2016 року № 1905 та актів прийому передачі до нього. Таким чином, сплата кредитної заборгованості ТОВ «ФК «Фагор» не означає належне виконання зобов`язання, оскільки останні не набули статусу нового кредитора. Щодо розрахунку заборгованості відповідачки, представник позивача вказує, що такий розрахунок здійснено відповідно до умов кредитного договору.
Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 20 січня 2026 року поновлено відповідачці ОСОБА_1 пропущений процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву та прийнято до розгляду поданий відповідачкою відзив на позовну заяву.
Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 18 лютого
2026 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Фагор», адреса: вул. Німанська, 3, м. Київ, код ЄДРПОУ 40202955.
Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 17 березня
2026 року витребувано у ТОВ «Діджи фінанс» виписку
№ НОМЕР_2 та виписку з рахунку № НОМЕР_3 , отримувач ТОВ «ФК «Фагор», на які відповідачкою ОСОБА_1 сплачувалися кошти.
01 квітня 2026 року від представника позивача ОСОБА_2 надійшла заява про виконання ухвали суду, відповідно до якої останній повідомив суд про неможливість виконання ухвали суду від 17 березня 2026 року, оскільки такі виписки у позивача відсутні.
07 квітня 2026 року від представника відповідачки Охріменко Н.І. надійшли додаткові пояснення, аналогічні змісту заперечень, викладених у відзиві на позовну заяву.
У судове засідання представник позивача не з`явився, у позовній заяві розгляд справи просив проводити за його відсутності.
У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки відповідачкою ОСОБА_1 належним чином виконувались умови кредитного договору та було сплачено грошові кошти у погашення кредитної заборгованості, у підтвердження чого були надані оригінали квитанцій про сплату грошових коштів на користь ТОВ «ФК «Фагор», які були оглянуті судом у судовому засіданні, а копії таких квитанції містяться у матеріалах справи. Крім цього, представник відповідачки Охріменко Н.І. не підтримала подане відповідачкою клопотання про призначення економічної експертизи. Також, представник відповідачки ОСОБА_3 просила застосувати строки позовної давності, оскільки позивачем було пропущено строки звернення до суду із даним позовом.
У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 підтримала думку свого представника.
Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового засідання, приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 14 травня 2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 200529213, відповідно до якого сума кредиту становить 8314,00 грн., зі встановленим строком користування 365 днів, з 14 травня 2016 року по 14 травня 2017 року, а відповідачка зобов`язалася повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Розмір процентної ставки 0,0001 % річних, щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості 3 % з 7 місця строку дії Кредитного договору та до закінчення строку дії. Так, позичальниця ОСОБА_1 просила банк перерахувати грошові кошти за реквізитами: найменування банку - ПАТ «Банк Михайлівський», номер рахунку одержувача: НОМЕР_4 .
20 липня 2020 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір про відступлення права вимоги № 7_БМ, згідно з п. 1 якого банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів та/або фізичних осіб, зазначених у Додатку № 1 до цього договору, надалі за текстом - боржники, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту) та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно з реєстром у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - «Основні договори», надалі за текстом - Права вимоги.
Згідно з додатком № 1 до Договору №7_БМ від 20 липня 2020 року відповідач за кредитним договором № 200529213 має загальний залишок заборгованості 25132,56 грн., з яких: - 8314,00 грн. – заборгованість за кредитом; - 16818,56 грн. – заборгованість за відсотками.
Крім цього, як вбачається із постанови Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року 19 травня 2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» і ТОВ «ФК «Плеяда» (фактор) укладено договір факторингу № 1905, за умовами якого фактор зобов`язався передати грошові кошти у розпорядження клієнта, а банк зобов`язався відступити на користь ТОВ «ФК «Плеяда» право вимоги до третіх осіб (боржників).
20 травня 2016 року між ТОВ «ФК «Плеяда» і ТОВ «ФК «Фагор» укладено договір факторингу № 1, за умовами якого ТОВ «ФК «Плеяда» за плату відступило на користь ТОВ «ФК «Фагор» права вимоги, отримані ним від ПАТ «Банк Михайлівський» на підставі договору факторингу № 1905.
Проте, постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня
2021 року, з поміж іншого, визнано відсутніми у ТОВ «ФК «Фагор» будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, перелік яких зазначено у договорі факторингу від
19 травня 2016 року № 1905 та реєстрах прав вимоги до нього; зобов`язано ТОВ «ФК «Фагор» передати ТОВ «Діджи фінанс» документи, отримані від ПАТ «Банк Михайлівський» згідно договору факторингу від 19 травня 2016 року № 1905 та актів прийому передачі до нього.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором.
У відповідності до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За статтями 512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні не вимагає згоди на це боржника, якщо інше не передбачено законом або договором.
Згідно з ч. 2 ст. 517 ЦК України, боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, чи який вважає, що йому не надано належних доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредиту, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору (а не новому) і таке виконання є належним. Інших правових наслідків факт не повідомлення боржника про заміну кредитора чи ненадання йому доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредитору законом не передбачено.
Відповідно до ч. 1 ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно з ч.1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У п. 3 ч. 2 ст.129 Конституції України, закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
В підтвердження заборгованості відповідача перед позивачем надано розрахунок заборгованості за Кредитним договором.
Проте, суд звертає увагу, що умовами кредитного договору визначено процентну ставку за кредитом у розмірі 0,0001 % річних, що має, також, відображення у графіку платежів. 
Крім цього, графіком платежів визначено суми, необхідні до сплати позикодавцем.
У судовому засіданні були досліджені оригінали квитанції, надані відповідачкою ОСОБА_1 , відповідно до яких остання сплачувала платежі у погашення кредитної заборгованості, у повній відповідності до графіку платежів.
Також, умовами кредитного договору передбачено сплату позичальником комісії у розмірі 3 %, застосування якої починається із 7 місяця користування кредитом.
Проте, при визначенні підстав та порядку нарахування комісії, потрібно керуватися положеннями абзацу 3 частини 4 статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» (редакції на час укладення спірного договору кредиту), якими кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.
За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами мають тлумачитися на користь споживача.
Крім того, відповідно до статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Тобто, оспорюваним пунктом 2 кредитного договору позичальнику встановлено платіж за дії, які не є послугою у розумінні Закону, а тому така умова в договорі є нікчемною.
Схожий за змістом висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 444/484/15-ц від 20 лютого 2019 року у справі № 666/4957/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 127/27751/16-ц.
З огляду на зміст приписів частин 1 та 2 статті 228 ЦК України умова кредитного договору про додаткову сплату позичальником на користь кредитора під час надання кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемною. Вказаний платіж є платою за послугу банку, вимагати придбання якої забороняла частина 3 статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Тому така умова договору порушує публічний порядок.
За змістом кредитного договору, графіком платежів, вбачається, що позивачем заявлено вимоги щодо стягнення комісії як щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором починаючи з 07 місяця дії кредитного договору, яке узгоджено з відповідачкою згідно із встановленими тарифами. Тобто ПАТ "Банк Михайлівський" фактично встановлено сплату комісії, не зазначивши за які саме послуги ця комісія має сплачуватись позичальником. Жодних доказів вчинення будь-яких дій в якості послуг на користь позичальника, матеріали справи не містять, і тому ця умова є нікчемною умовою договору, внаслідок чого сума нарахованої комісії не може бути стягнута на вимогу кредитора з позичальника.
Враховуючи викладене вище правове регулювання та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, а саме факт сплати позичальником у повному обсязі наявної кредитної заборгованості кредитору, що обґрунтовував свої права щодо її стягнення наявним у нього договором про відступлення прав вимоги, приходить до висновку про те, що відповідачка, як позичальник, належним чином виконала свої договірні зобов`язання та вимоги позивача у даній справі ж необґрунтованими.
Відтак, враховуючи факт виконання позичальником своїх кредитних зобов`язань перед попереднім кредитором, права вимоги позивача у цій справі є необґрунтованими, адже відповідне зобов`язання у позичальника припинилося шляхом виконання, що відповідає приписам ст. 599 ЦК України, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.
Також, суд не погоджується із твердженням представника позивача у своїх додаткових поясненнях про те, що сплата кредитної заборгованості ТОВ «ФК «Фагор» не означає належне виконання зобов`язання, оскільки останні не набули статусу нового кредитора. Так, відповідачем заборгованість за спірним договором кредиту була погашена у 2016 році, а тому на момент переходу прав вимоги 20.07.2020 до ТОВ "Діджі Фінанс", кредитні зобовязання були виконані повністю належному кредитору (правонаступнику ПАТ "Банк Михайлівський" - ТОВ ФК "Фагор"), а тому таке погашення є належним виконанням зобов`язання відповідачем.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
За таких обставин, суд приходить висновку, що позивач, всупереч ст. 81 ЦПК, не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором, а відповідно і немає також підстав для задоволення позову в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.
Щодо заяви сторони позивача про поновлення строку давності у цій справі, суд зазначає наступне.
Загальна позовна давність встановлена ст.257 ЦК України і становить три роки.
За змістом ч.2 ст.259 ЦК України, строк позовної давності може бути збільшений за домовленістю сторін, договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
В силу ч. 1, 5 ст. 261, ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Частинами 3-5 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення» № 14 від 18.12.2009, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
З огляду на те, що позивачем не доведено обставин, з якими пов`язується можливість стягнення на користь позивача заборгованості у заявленому в позові розмірі, підстави для застосування положень ч. 4 ст. 267 ЦК України відсутні.
Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, судові витрати по справі залишаються за позивачем.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 141, 259, 263-265, 279, 280 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ТОВ «Діджи фінанс» до ОСОБА_1 , третя особа: ТОВ «Фінансова компанія «Фагор», про стягнення заборгованості за кредитним договором – відмовити у повному обсязі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження

рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Суддя   О.Г. Романова