Справа № 296/8242/19
2/296/1049/25 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" грудня 2025 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира у складі:
головуючого судді Маслак В.П.
при секретарі судового засідання Дзюман О.І.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

21.08.2019 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 в якому просить суд: 
1. поділити в натурі спільне майно подружжя та виділити їй у власність: ліжко двоспальне дерев`яне вартістю 15 000 грн., комод з натурального дерева вартістю 9 000 грн., велосипеди 2 шт. вартістю 7 000 грн., машину пральну «Електролюкс» вартістю 10 000 грн., меблі для дитячої кімнати (шафа, навісна полиця, стіл письмовий) вартістю 18000 грн., ліжко двоярусне з матрацами вартістю 5 000 грн., меблі в прихожу (шкаф, тумби) вартістю 16 000 грн., а всього на суму 80 000 грн.;
Решту майна: стіл комп`ютерний вартістю 6000 грн.; комп`ютер вартістю 6 000 грн., бойлер вартістю 4 000 грн., диван кутовий вартістю 22 000 грн., телевізор «Філіпс» вартістю 8 000 грн., телевізор «Соні» вартістю 3 000 грн., тумбу під телевізор вартістю 10 000 грн., духовку електричну «Ардо» вартістю 8 000 грн., холодильник «Гареньє» вартістю 9 000 грн., мікрохвильову піч вартістю 6 000 грн., а всього на суму 82 000 грн, виділи у власність ОСОБА_4 ;
2. стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1000 компенсації до рівності часток у спільному майні;
3. стягнути з ОСОБА_4 1/2 частки вартості автомобіля марки «Рено-трафік» та 1/2 частину суми банківського вкладу (депозиту), а також судові витрати. 
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 серпня 1996 року по грудень 2017 року. 
За час перебування у шлюбі сторони нажили спільне майно, а саме: ліжко двоспальне дерев`яне вартістю 15 000 грн.; комод з натурального дерева вартістю 9 000 грн.; велосипеди 2 шт. вартістю 7 000 грн.; машину пральну «Електролюкс» вартістю 10 000 грн.; меблі для дитячої кімнати (шафа, навісна полиця, стіл письмовий) вартістю 18000 грн.; ліжко двоярусне з матрацами вартістю 5 000 грн.; меблі в прихожу (шкаф, тумби) вартістю 16 000 грн.; стіл комп`ютерний вартістю 6000 грн.; комп`ютер вартістю 6 000 грн.; бойлер вартістю 4 000 грн.; диван кутовий вартістю 22 000 грн.; телевізор «Філіпс» вартістю 8 000 грн.; телевізор «Соні» вартістю 3 000 грн.; тумбу під телевізор вартістю 10 000 грн.; духовку електричну «Ардо» вартістю 8 000 грн.; холодильник «Гареньє» вартістю 9 000 грн.; мікрохвильову піч вартістю 6 000 грн. Позивач стверджує, що після розірвання шлюбу спільно користуватись майном сторони не можуть. Домовленості щодо поділу майна не досягли. 
Також зазначено, що за час перебування у шлюбі сторонами був придбаний транспортний засіб Renault Trafic та відкрито депозитний рахунок на ім`я ОСОБА_4 у відділенні Приват Банку. 
Позивачу стало відомо, що після розірвання шлюбу відповідач зняв кошти з депозитного рахунку, а в листопаді місяці 2017 року продав автомобіль без згоди ОСОБА_1 .
Враховуючи викладене, виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом. 
Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира Сингаївського О.П. від 03.09.2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (том 1, а.с. 11-12).
20.05.2021 відповідачем у справі подано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що позовні вимоги вважає необґрунтованими й такими, що не підлягають до задоволення. Вартість майна, що підлягає поділу, не підтверджується належними доказами (товарними чеками з визначенням вартості товару). Крім того, деяке майно вже передано позивачу та перебуває у її власності. 
Щодо стягнення компенсації 1/2 вартості автомобіля відповідач заперечив та вказав, що оскільки вільних коштів у подружжя не було, відповідач для розвитку бізнесу взяв кошти в борг у брата - ОСОБА_4 , оформивши розписку на його ім`я. У березні 2014 року на позичені кошти купив за кордоном автомобіль Renault Trafic, 2006 р.в., та залишок позичених коштів в січні 2017 року поклав на депозитний рахунок у відділенні «Приватбанку». Пізніше, знявши кошти банківського вкладу з рахунку в липні 2017 року, повернув частину позичених коштів ОСОБА_4 , а в грудні 2017 року продав вказаний автомобіль і повернув другу частину позичених коштів. 
Тому, на думку відповідача, вимоги про стягнення 1/2 частки вартості автомобіля марки «Рено-трафік» та 1/2 частини суми банківського вкладу (депозиту) є безпідставними, оскільки кошти були позичені відповідачем у ОСОБА_4 та є особистою власністю відповідача (том 1, а.с. 107-109).
Відповідно до розпорядження керівника апарату № 217 від 21.09.2022 суддя Корольовського районного суду ОСОБА_5 увільнений від роботи з 25.02.2022, в зв`язку з призивом на військову службу під час мобілізації відповідно до наказу голови суду №9/К від 25.02.2022 (том 1, а.с. 134).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 21.09.2022, який було здійснено на підставі клопотання представника позивача ОСОБА_6 , визначено головуючого суддю Маслак В.П. (том 1, а.с. 135-136).
Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира Маслак В.П. від 28.09.2022 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (том 1, а.с. 137).
27.10.2022 представником позивача подано заяву про усунення недоліків та ухвалою суду від 31.10.2022 прийнято справу до провадження та вирішено її розглядати за правилами загального позовного провадження ( том 1, а.с. 139, 141). 
01.11.2024 представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог в якій він просить суд стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1/2 частки вартості автомобіля марки «Рено-трафік» в сумі 94796 грн. та 1/2 суми банківського вкладу (депозиту) в сумі 412790 грн. (еквівалент якого складає 10000 доларів США) (том 1, а.с. 235).
Протокольною ухвалою суду від 31.01.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд по суті (том 1, а.с. 241).
Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Позивач ОСОБА_1 також зазначила, що відповідач не брав жодних коштів в борг, оскільки сім`я мала три машини, за кошти від продажу яких і було куплено спірний автомобіль та покладено кошти на депозитний рахунок відповідачем. Також вказала, що після розірвання шлюбу деякий час проживала разом з відповідачем, приблизно до середини 2017 року чи навіть початку 2018 року. Відповідач був оформлений як приватний підприємець, позивач займалась експедиційною логістикою. 
Представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що сторона відповідача не заперечує того факту, що автомобіль був куплений у шлюбі, тому щодо вимог в цій частині покладається на розсуд суду. Щодо стягнення коштів, які перебували на депозитному рахунку, вважає, що дана вимога взагалі не підлягає задоволенню, оскільки кошти були покладені на рахунок та зняті з нього в період перебування у шлюбі. Щодо решти позовних вимог представник відповідача зіслалась на розсуд суду.
Окрім того, відповідач в судовому засіданні 17.11.2025 на запитання головуючого судді пояснив, що на депозитних рахунках КБ «Приват Банк», які було відкрито на його ім`я, зберігалися кошти сім`ї.
Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК).
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Відповідно до положень ст. ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 серпня 1996 року. Шлюб було розірвано заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 23 грудня 2017 року (том 1, а.с. 8).
Як вказує позивач, за час перебування у шлюбі сторонами було придбано майно, яке, відповідно до чинного законодавства, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ними.
22.04.2014 декларантом відповідача подано електронну МД 24UA10013549383 (том 1, а.с.111-112), згідно якої до митного оформлення пред`явлено товар: вантажний автомобіль, марка Renault; модель – Trafic; призначення – для перевезення вантажів.
Автомобіль Renault Trafic, 2006 року було зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_4 19.08.2014 року, що вбачається з відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Рівненській області, Волинській та Житомирській областях (філія ГСЦ МВС) від 28.08.2025 (том 2, а.с. 34-35).
Відповідно до договору комісії 7108/17/000905 від 13.12.2017 та договору купівлі-продажу транспортного засобу 7108/17/000905 від 13.12.2017 ОСОБА_4 було продано автомобіль Renault Trafic, 2006 року (том 1 , а.с. 30-31), що також вбачається з відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Рівненській, Волинській та Житомирській областях (філія ГСЦ МВС) від 28.08.2025 (том 2, а.с. 34-35).
Відповідно до висновку № 135 судової автотоварознавчої експертизи ринкова вартість автомобіля Renault Trafic, 2006 року на час продажу, а саме – 13.12.2017 року складає 189592,00 грн. (том 1, а.с. 63-64).
Згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» від 23.09.2024 року вбачається, що у ОСОБА_4 06.01.2017 року у банку був відкритий депозитний рахунок на суму 17600,00 USD, який закрито 07.07.17, виплачена сума - 20000,00 USD (том 1, а.с. 226-227).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року у справа № 335/373/15-ц (провадження № 61-7863св19), на яку посилається відповідач у касаційній скарзі, зазначено, що: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України».
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України)».
Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.
У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.
У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 501/754/17 (провадження № 61-14717св19)).
У випадках поділу грошових сум (вкладів), внесених у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, при поділі таких коштів права банківських (фінансових) установ не зачіпаються. Ці вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім`я з подружжя вони внесені, відповідно до статті 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 березня 2023 року у справі № 134/1975/20 (провадження № 61-9517ск22)).
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21) зазначено, що «тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав (зокрема, права вимоги, яке виникло на підставі договору позики), за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені. Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)).
Так, судом встановлено, що автомобіль Renault Trafic, 2006 року був придбаний відповідачем ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі та зареєстрований на його ім`я, що не заперечувалось представником відповідача. 
Однак, відповідач зазначив, що кошти на придбання вказаного автомобіль в сумі 29000 доларів США були ним взяті в борг у брата ОСОБА_4 при свідку ОСОБА_7 , на підтвердження чого надано розписку від 15.02.2014 року ( том 1, а.с. 110).
Допитаний в судовому засіданні в якості свідка брат відповідача - ОСОБА_4 вказав, що кошти були ним надані в позику ОСОБА_4 на які конкретно цілі він не знає, однак припускає, що на купівлю автомобіля. Розписка була написана у квартирі відповідача, чому при цьому не була присутня дружина ОСОБА_4 не знає. Борг був повернутий двома частинами. Вказав, що частина позичених коштів була покладена відповідачем на депозит.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка сестра відповідача - ОСОБА_7 дала наступні пояснення: при написанні розписки були присутні вона та два її брати; відповідач брав кошти в борг на купівлю автомобіля, а решту поклав на депозит; чи був у власності ОСОБА_4 інший автомобіль не пам`ятає; кошти були повернуті ОСОБА_4 двома частинами. 
Суд критично оцінює покази свідків, які є близькими родичами відповідача, на предмет встановлення обставин отримання відповідачем коштів в борг саме для придбання автомобіля. 
Так, з відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Рівненській області, Волинській та Житомирській областях (філія ГСЦ МВС) від 28.08.2025 вбачається, що у період перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були придбані наступні транспортні засоби:
- 13.11.2003 року автомобіль марки MAN 26.403, 1995 року випуску право власності було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4 ;
- 13.11.2003 року транспортний засіб марки ACKERMAN FRUEHHUF, напівпричеп, 1995 року випуску, право власності було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4 ;
- 23.10.2007 року транспортний засіб марки VOLKSWAGEN Caddy, 2004 року випуску, право власності було зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 (том 2, а.с. 34-35).
Також слід врахувати, що транспортний засіб MAN 26.403, 1995 року випуску, перереєстровано на нового власника. За громадянкою ОСОБА_1 23.10.2007 року зареєстровано транспортний засіб VOLKSWAGEN Caddy, 2004 року випуску, який 22.11.2013 перереєстровано на нового власника.
Крім цього, з довідки ПАТ КБ «Приватбанк» від 23.09.2024 року слідує, що протягом 2013 - 2017 років відповідач постійно знімає кошти з депозитних рахунків та відкриває нові депозитні рахунки, зокрема:
- депозитний рахунок в доларах США було відкрито 30.10.2012 року на суму 10000 доларів США СТАНДАРТ НА 12МЕС. та розірвано 05.12.2013 року, виплачена сума 9937,40 доларів США;
- 07.03.2013 року відповідачем було відкрито депозитний рахунок СТАНДАРТ НА 6МЕС. на суму 8300,00 Євро, який розірвано 24.09.13 року та отримано суму 8303,63 Євро;
- 24.09.2013 року відповідачем ОСОБА_4 було відкрито депозитний рахунок СТАНДАРТ НА 12МЕС. на суму 7000,00 Євро, який розірвано 03.12.2013 року, виплачена суму 7529,60 Євро ;
- ДЕПОЗИТ ПЛЮС СРОЧНИЙ НА З МЕС. відкрито в лютому 2016 року на суму 10000 доларів США, розірвано 18.05.2016 року виплачена сума 14497,04 доларів США;
- ДЕПОЗИТ ПЛЮС СРОЧНИЙ НА 6 МЕС. відкрито в травні 2016 року на суму 14497,04 доларів США, розірвано 22.11.2016 року виплачена сума 15480,04 доларів США;
- 06.01.2017 року відкрито СТАНДАРТ СРОЧНИЙ НА 6 МЕС. на суму 17600 доларів США, розірвано 07.07.2017 року виплачена сума 20000 доларів США (том 1, а.с. 226-227).
Враховуючи наявність відкритих на ім`я відповідача ОСОБА_4 депозитних рахунків та коштів на них, а також транспортних засобів, якими володіла сім`я та розпорядилася такими в січні та листопаді 2013 року, суд не приймає до уваги доводи відповідача, що для придбання автомобіля Renault Trafic була необхідність в отриманні коштів у борг. 
На переконання суду відповідачем не надано належних та достатніх доказів того, що автомобіль Renault Trafic придбано за особисті кошти, відповідно, презумцію спільної сумісної власності подружжя не спростовано.
Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за №11, роз`яснено, що грошові кошти (вклади), внесені у банківські установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім`я з подружжя вони внесені, відповідно до ст.61 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За таких, обставин, враховуючи що спірний автомобіль був відчужений відповідачем у справі без згоди позивача, ОСОБА_1 , відповідно до вимог ст. 71 СК України, має право на компенсацію половини вартості транспортного засобу, що дорівнює її частці в розмірі 94796 грн. та яка підлягає стягненню з відповідача.
Крім цього, враховуючи, що грошові кошти, які були внесені на банківський рахунок за час зареєстрованого шлюбу та обліковувалися на розрахунковому рахунку відкритому на ім`я ОСОБА_4 , є спільним майном подружжя, а тому підлягають поділу.
Так судом встановлено, що ОСОБА_4 розпорядився грошовими коштами без відома ОСОБА_1 на загальну суму 20000,00 доларів США, тому відповідач має право на компенсацію 1/2 вказаної суми, тобто 10000,00 доларів США, що еквівалентно 412790 грн. 
Що стосується вимоги про поділ меблів та побутової техніки, суд зазначає наступне.
У позовній заяві зазначено, що за час перебування у шлюбі сторонами була придбано: ліжко двоспальне дерев`яне вартістю 15 000 грн., комод з натурального дерева вартістю 9 000 грн., велосипеди 2 шт. вартістю 7 000 грн., машину пральну «Електролюкс» вартістю 10 000 грн., меблі для дитячої кімнати (шафа, навісна полиця, стіл письмовий) вартістю 18000 грн., ліжко двоярусне з матрацами вартістю 5 000 грн., меблі в прихожу (шкаф, тумби) вартістю 16 000 грн., стіл комп`ютерний вартістю 6000 грн., комп`ютер вартістю 6 000 грн., бойлер вартістю 4 000 грн., диван кутовий вартістю 22 000 грн., телевізор «Філіпс» вартістю 8 000 грн., телевізор «Соні» вартістю 3 000 грн., тумба під телевізор вартістю 10 000 грн., духовка електрична «Ардо» вартістю 8 000 грн., холодильник «Гареньє» вартістю 9 000 грн., мікрохвильова піч вартістю 6 000 грн.
ОСОБА_1 зазначено, що вказані речі є спільною з відповідачем власністю як подружжя, тому просить здійснити їх поділ. 
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Також, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було підтверджено належними і допустимими доказами наявність зазначеного в позові майна (побутової техніки, меблів, велосипедів, враховуючи те, що сторони розірвали шлюб у 2017 році. З матеріалів справи не вбачається, яким чином була визначена вартість майна, чи наявне зазначене майно на час розгляду справи в суді, та чи було стороною позивача визначено коефіцієнт фізичного зносу спірного майна. У позові зазначена лише орієнтовна його вартість без належного документального підтвердження.
Наданий позивачем опис майна від 15.08.2019 за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.6), не може бути належним доказом щодо вартості спірного майна, оскільки особи, що його підписали - сусіди ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та заступник голови ОСББ Плин О.Ф., не є повноважними та не мають спеціальних знань для проведення професійної товарознавчої оцінки майна. Висновку судового експерта, товарних чеків, квитанцій щодо вартості спірного майна суду не надано, клопотань про витребування відповідних доказів перед судом не заявлено.
За вказаних обставин відсутні підстави для поділу майна, що є предматами побуту, меблів, побутової техніки, комп`ютерної техніки, велосипедів. 
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, рішення Європейського суду з прав людини, від 18 липня 2006р.).
Враховуючи викладене, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя підлягає частковому задоволенню.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 5773 грн. 
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76 - 91, 141, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд – 

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 1/2 вартості транспортного засобу Renault Trafic, номер кузова НОМЕР_1 , що становить 94796 грн.
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 1/2 частини суми банківського вкладу (депозиту), що становить 412790 грн.
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 5773грн. сплаченого судового збору.
В решті вимог позовної заяви відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення в порядку, передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України. 

Головуючий суддя В. П. Маслак